БЪЛГАРО-АНГЛИЙСКИ  ЕЗИКОВИ  КОНТРАСТИ И ИНТЕРФЕРЕНЦИЯ

	Настоящата статия се основава върху наблюдения над ефекта на двуезичие върху родния език на българско дете. И. С. живее от 5 до 7-годишна възраст в английска езикова среда. Български е основният език за общуване с родителите, но в края на периода на английски се говори все по-често и в семейството. Към края на първите шест месеца И. С. усвоява английски език в степен, която й позволява да общува сравнително свободно. По време на втората година езикът вече не представлява спънка за детето в училище. Има основание да се вярва, че към края на престоя английски е по-важният език за И. С. В съня си и в игрите си тя говори на този език.
	Детето ясно съзнава, че говори два различни езика и ги използва при подходящи обстоятелства. Случва се И. С. да не знае някоя дума на езика, на който говори в момента. Тогава тя прекъсва изречението си с въпрос: “Как е на английски (на български) . .?”. По-рядко И. С. не може да намери думата и на двата езика. Тогава въпросът е: “Как се казва . .?” В първия случай въпросът се довършва с думата на другия език, във втория - с опит за дефиниция или описание на понятието, за което липсва дума. Понякога И. С. чувства, че в някои области езиковите и умения на английски език превъзхождат тези на български. (Например при броене и други аритметични операции, изобщо, в области, които са усвоени направо чрез английския език.) Това се съпровожда едва ли не от неприятното чувство за изневяра на родния език, към който са насочени емоционалната привързаност и езиковата лоялност на детето.
	Известно е, че до определена възраст всички деца имат особено предразположение към усвояването на езици. При подходящи условия те могат да научат втори език без следа от чужд акцент. Този период в началото на човешкия живот съвпада отчасти с периода на овладяването на родния език. В това време родният език все още не е твърдо фиксиран в съзнанието на индивида. Той е в много по-малка степен пречка при усвояването на чужд език и е в много по-голяма степен уязвим за интерференцията на втория език.
	Първите следи на английско езиково влияние в българската реч на И. С. се забелязват не на граматическо или лексикално равнище, а в областта на фонетиката. След няколкомесечен престой в Англия И. С. започва да говори български език с английски акцент. Това се чувствува особено ясно при съгласните /д/, /т/, /н/. Вместо постденталните български съгласни И. С. учленява алвеоларните английски съответствия. Това говори за една пренагласа на артикулационната база, ориентирана към чуждия език. По същото време започва и силно влияние на английските инто-национни контури върху българската интонация на И. С., което се схваща и от нетренираното ухо на неспециалист и би могло да се окачестви като повече “извиване на гласа”. Впечатлението се дължи на пренасянето на чужди на българския език интонационни контури като например “покачване-спадане-покачване”, което често се употребява в английски с ефект на известна недоизказаност, незавършеност, несигурност.
	Трябва да отбележим, че заместването на звукове от родния език със съответните чужди не засяга фонологичната система на изпитващия влияние език. Докато броят на фонемите и различните им парадигматични и синтагматични отношения остават неизменни, интерференцията е само на фонетично равнище и засяга единствено конкретната реализация на отделните фонеми.
	Има обаче един случай на вероятна интерференция на фонологично равнище. При четене на глас на български език И. С. учленява звучни съгласни в абсолютна крайна позиция на думата, както и непосредствено пред друг беззвучен съгласен звук (Напр. ЖиВкоВ, аЗ). Без съмнение това е поне отчасти произношение, повлияно от правописа (spelling pronunciation), тъй като се наблюдава само при четене. Възможно е И. С. все още да не е модифицирала първоначалното си правило за четене, според което на всяка буква съответствува определен звук. От друга страна, възможна е и подкрепата на английската фонологична система, допускаща звучни съгласни в крайно положение, както и на артикулационните навици, свързани с това.
	Преди да преминем към други езикови нива, ще разгледаме един пример, който макар и не пряко предизвикан от интерференция, представлява известен интерес. Изпреварвайки хода на изложението, ще отбележим, че поради липсата на подкрепа от повторение и употреба И. С. започва да забравя някои лексикални единици от родния език. Опитвайки се да си спомни думата ТИКВА, И. С. достига до звукосъчетанието КИФТА. Едно сравнение на двете звукосъчетания разкрива, че те съдържат един и същ инвентар от фонеми. (Наличието на /ф/ вместо /в/ в кифта  се обяснява с позицията на тази фонема там, при която опозицията ф : в се неутрализира и е възможна само появата на беззвучния съгласен звук). Фактът, че всички фонеми са запомнени, но в погрешен ред, потвърждава психологическата реалност на фонемата като дискретна единица в рамките на фонологичната дума.
	Правилно запомнени в кифта  са и позициите на двата гласни звука /и/ и /а/ (2 и 5 съответно):

			ТИКВА                  КИФТА 
			1 2 3 4 5                 1 2  3 4 5 

Макар от статистически-информационна гледна точка гласните да носят много по-малко информация от съгласните (броят на гласните фонеми е далеч по-малък от броя на съгласните), това се проявява по силно в писмения език. На тази основа са създадени някои системи на бързопис: от “gt a gd jb” може сравнително лесно да се възстанови “got a good job”. В първичната звукова форма на езика обаче гласните (особено в силна позиция) благодарение на акустичните си особености могат да носят по-голям функционален товар при предаването и разпознаването на звуковия образ, особено в условията на шум. Английският автобусен кондуктор например само по гласните фонеми на four, eight и ten може да разбере дали му искат билет от 4 , 8  или 10 пенса.
	Кифта  запазва и това, че началният звук е съгласен и че между двата гласни звука има група от два съгласни. С други думи, структурата на тиква  и кифта е еднаква в това отношение  -  CVCCV, където С е съгласен, а V гласен звук. Нито един от съгласните звукове /т/, /к/, /в/ обаче не е на своето място в кифта. . Още една важна обща характеристика за двете звукосъчетания е позицията на ударението върху първата сричка.
	От всичко това могат да се направят някои заключения относно запомнянето, съхраняването и разпознаването на звуковия образ на думата. Горният пример разкрива аналитичната страна на тези процеси. Очевидно думата се анализира на отделни дискретни сегменти - фонеми, щом те могат да бъдат запомнени в погрешен ред. Също, ако някои фонологични аспекти на думата се запомнят по-трайно от други, те трябва да се отделят по някакъв начин. Би могло да се предположи също, че тези аспекти, които се съхраняват в паметта по-трайно (в  случая мястото на ударението, сричковата структура и разположението на гласните), са по-важни от тези, които по-лесно се забравят.
	Преминавайки към разглеждане на граматическата интерференция, можем да започнем с една от най-често срещаните и упорити грешки в българската реч на И. С. - употребата на погрешна падежна форма на личното местоимение в изречения от типа това е мен  вместо това съм аз . На мястото на именителната форма след глагола съм се явява пълната винителна форма на местоимението. Същото се наблюдава и при безглаголни изречения, както е в отговора кой е направил това? - не мен . И в двата случая традиционната английска нормативна граматика предписва номинативната местоименна форма, но в същност косвената форма е нормално употребяваната, особено в ежедневния разговорен стил.
	За да има междуезикова интерференция, необходимо е наличието на достатъчно общи черти у съответните езикови единици и явления в двата езика. Трябва да има характерни случаи, в които тези елементи да могат да бъдат идентифицирани в двата езика, да имат една и съща или близка стойност за двуезичния индивид, за да ги възприеме той като съответни или еквивалентни. Тези общи черти в области на потенциална интерференция могат да бъдат наречени база за интерференция. Така например косвените форми на личното местоимение в английски и български език могат да се я
вяват във функцията на пряко допълнение след много глаголи с еднакво или близко значение: see/know/hear/beat him - виждам/познавам/чувам/бия него . След като двуезичният индивид е установил, обикновено подсъзнателно, общото у сходни единици и явления в двата езика, у него се явява тенденция да приема, че въпросните единици винаги функционират по един и същ начин и винаги си съответстват. Тази тенденция едновременно улеснява и затруднява усвояването на чуждия език. От една страна, тя позволява пренасяне наготово от един език в друг на езиковите универсалии, както и на многото сходства, които могат да се наблюдават между два генетически и/или типологически близки езика (положителен пренос или трансфер). От друга страна, тази тенденция поражда и контрастни грешки. Известно е, че междуезиковите паралели, особено при по-повърхностните структури, рядко отиват далеч. Всяка езикова система неизбежно налага своя индивидуален отпечатък върху елементите си. Когато езиков модел се пренесе от един език в друг в някоя от точките на контраст, т. е. там където сходството у съпоставяните явления вече свършва, резултатът е погрешна или необичайна форма - налице е междуезикова интерференция. Докато базата за интерференция определя сферата, в която се появява интерференцията и прави последната възможна, областта на контраст, поражда и определя грешката. Отношението между базата за интерференция и областта на контраст за две езикови единици А и В от два различни езика може нагледно да бъде показано по следния начин:

област на контраст

 база за интерференция

	Интересно е да се зададе въпросът - защо в определен конкретен случай интерференцията действа в посока от езика А към език В, а не обратно. Тук трябва да се вземат под внимание множество фактори като степента на владеене на езиците, относителната важност на двата езика за общуването и честотата на употребата им, в някои случаи социалният престиж на езиците и др. В ситуация на усвояване на чужд или втори език нормално е да се очаква интерференция от родния към чуждия, от първия към втория език, а при ситуация на превод посоката на интерференция ще бъде от езика на оригинала към езика на превода. Възможни са и чисто вътрешноезикови фактори: не са изключени празноти и слабости в някоя точка на езиковата система, които, разбира се, всеки език компенсира най-често с изразни средства от друго езиково равнище.
	Връщайки се към конкретния езиков материал и примера това е мен  (вм. това съм аз , англ. that’s me ), можем да забележим, че контрастът между български и английски отива по-далеч от разликата в падежната форма на местоимението. В английски личното местоимение е именна част на сказуемото, докато функцията на подлог се изпълнява от показателното местоимение (this , that ) или от третоличното местоимение it (то ). В български положението е обратно. Това се вижда от съгласуването на глагола с подлога. В английски глаголът be  е винаги в трето лице, ед. число, съгласувайки се с подлога си this , that или it : that’s me/him/us/them . В български глаголът съм  може да бъде във всички лица на двете числа и се съгласува с личното местоимение: това е тя , това сме ние , това са те .
	Ако спрем внимание на показателното местоимение и третоличното it и на българските им еквиваленти, ще открием още различия между двата езика. На английското изречение с it (it’s me ) отговаря българското аз съм  (например при отговор на въпроса кой е? ). На that’s me  пък общо взето съответства българската форма това/онова съм аз . Що се отнася до показателните местоимения, в двата езика съществува опозицията между форми за близки и за далечни предмети. На английското this отговаря българското това  (този , тази ). Тук можем да пренебрегнем категорията число, която се наблюдава при показателните местоимения и в двата езика. На that  съответства онова  (онзи , онази ). Има много случаи обаче, при които това съответствие престава да е валидно. Често например е по-добре that's me  да се преведе като това съм аз  вм. онова съм аз . На английски можем да кажем that's a pen , като държим предмета в ръка и го показваме. На български в този случай може да се каже само това е писалка . Общо казано, опозициите this : that  и  това : онова  се различават по маркираността на своите членове. В английски немаркираният член на опозицията, който има по-широка и по-малко специализирана употреба, изглежда да е that , докато в български това  е немаркираният член на опозицията, а онова - маркираният. (Може да се каже подай ми (ей) това там , но не и подай ми онова тук ). Тази непълнота в съответствието между this : that  и това : онова  може да бъде представена графично по следния начин:

THIS
	
                       THAT	

ТОВА
	            ОНОВА	

	Като една възможна причина за по-широката употреба на that  от this  в английски може да се изтъкне способността на that  да образува контрахирани форми с глагола be в 3 л., ед. ч. (that's ) и неспособността на this (поради фонетически съображения) да образува такава форма. Контрахираните форми, които са резултат от действието на принципа за най-малкото усилие (или принципа на икономията), се употребяват много широко в английския разговорен език. При това показателното местоимение често се явява като подлог в изречение с глагола be , т. е. непосредствено пред формата is , която се поддава на контрахиране.
	Следният пример е интересен с това, че разкрива и различия в идиоматиката на двата езика. Формата с интерференция ако бях него  (англ. if I were him ) най-напред разкрива един контраст между двата езика при избора на падежна форма на личното местоимение в предикатвна позиция: български изисква именителен падеж, докато английски изисква косвен падеж. Наред с разговорното ако бях аз  в българския език по-вероятен е изразът ако бях на негово място . Ако обаче в българското изречение заменим местоимението със съществително име, предоставят ни се повече възможности: ако бях Иван  е форма, допустима поне в разговорната  реч, наред с ако бях на мястото на Иван  и ако бях на Иваново(то) място . Ако бях ученик  (със съществително нарицателно име в предикативната позиция) пък е форма, приемлива във всеки стил.
	Ще разгледаме още един пример на интерференция в областта на местоименията: неупотребата на необходимата възвратна форма на притежателното местоимение. Какво прави с ръката му  (англ. what's he doing with his hand ) може да означава на български език само “какво прави той с чуждата ръка”. Контекстът, в който се явява изречението, обаче показва, че възнамеряваното значение е “какво прави той със своята (собствена) ръка”. В българския език е задължителна употребата на възвратната местоименна форма в трето лице, за да се разграничи второто от първото значение. Английският език лесно може да предостави модела за тази грешка, тъй като в него няма възвратни притежателни местоимения и двете значения се разграничават само с помощта на други (например лексикални) средства, ако това се налага. Не трябва обаче прибързано да стигаме до заключението, че това е непременно случай на междуезикова интерференция. Възможно е И. С. още да не е прибавила към своята “лична” българска граматика, т. е. към езиковата си компетентност, правилото за употребата на възвратните притежателни местоимения. Още повече, че тяхната употреба не е задължителна в първо и второ лице, а е до известна стапен разклатена поне в небрежната реч и в трето лице, особено в някои предложни конструкции.
	Може да се добави и излишната употреба на лични местоимения, забелязана в случаи, когато редундантните местоимения обикновено се изпускат в българския език, тъй като граматическото им значение е изразено и от личното окончание на глагола. Например: какво правиш? - аз чета  (англ. what are you doing? - I'm reading ). В този случай интерференцията води не до грешка, а само до необичайна или тромава форма. Въпросът се свързва и с актуалното членение на българското изречение. Цитираният пример излишно набляга върху подлога на изречението, изразен с личното местоимение, докато е ясно, че ремата е глаголът, който в случая носи новата информация, идваща в отговор на предхождащия въпрос. За разлика от български в английския език личното местоимение обикновено не се изпуска (английският език не принадлежи към така наречените  pro-drop или null-subject езици, срв. за тях например Trask 1993, 219), а ремата се маркира с други средства.
	Интересни примери на интерференция се наблюдават в сферата на едно граматично явление, наречено от някои британски лингвисти код (Palmer 1974, 23). Става дума за случаите, когато за да се избегне повторението на цялата глаголна фраза, се използува само спомагателен глагол, който я представя или замества. Изборът на термина “код” не е особено сполучлив, тъй като той вече има други значения в езикознанието и други близки науки като теория на информацията и семиотика. Руският езиковед Б. Илиш предлага два термина: субституция и репрезентация (Ilyish 1971, 351—354). Трактовката на Илиш има и това предимство, че разграничава случаите, в които спомагателният глагол е част от заместваната аналитична глаголна фраза (репрезентация), от случаите, когато при липсата на такъв спомагателен глагол се въвежда форма на глагола do (субституция). По подобен начин се разглеждат въпросните явления и в най-авторитетната съвременна граматика на английския език от Р. Куърк и съавтори, с тази разлика, че случаите на репрезентация се третират като елипсис (Quirk et al. 1972, 536—570, 677—700).
	Българският език също разполага със средства за избягване повторението на глаголната фраза (например в кратки отговори), но те се различават от тези в английски. Докато в английски това е един строго определен граматически процес, сравнително лесно поддаващ се на описание, в български нещата са малко по-сложни и изглежда са по-тясно свързани с актуалното членение на изречението. В различните езици актуалното членение на изречението се маркира, освен чрез интонацията и емфатичното ударение, от специфичен набор от разнообразни средства. За български те включват словореда, присъствие или изпускане на лични местоимения, употреба на пълна или кратка местоименна форма, удвояване на допълнението с кратка местоименна форма, позиция на частицата ли във въпросителното изречение, членуване н т. н. Краткият отговор, например, може да се състои само от ремата. като изпуска темата или тази част на изречението, която съдържа дадената, известната информация:

			Чете ли книгата? - Четох. 
			Книгата ли чете? - Книгата. 
			Ти ли чете книгата? - Аз.

	Нито един от тези въпроси и отговори не търпи дословен превод на английски език.
	За разлика от английски в българския език неударени спомагателни глаголни форми и частици, участвуващи в аналитичната глаголна форма, не могат да репрезентират цялата глаголна фраза. Тук се отнася например частицата за бъдеще време ще , която лесно може да бъде идентифицирана с английското will . Ще  и will  не само участвуват в образуването на формата за бъдеще време, но са и свързани с пълнозначни глаголи, означаващи “желая”. Както се вижда, базата за интерференция в този случай е на лице. И наистина в речта на И. С. се наблюдава усилена интерференция в тази област. Например: Няма да ходиш там. - Аз ще!  (вм. ще ходя! , англ. Don't go there! - I will ). Същото се отнася и за неударените форми  на спомагателния глагол съм  в аналитичния перфект и в страдателния залог, както  и като глагол-свръзка: Тези ябълки не са хубави . - Те са . (вм. Хубави са , англ. These apples are no good . - They are .). В този случай правилната форма хубави са  имплицира контраст с не са хубави , както се вижда от контекста, т. е. ремата включва само са , набляга се върху факта, че действието или състоянието, назовано от предиката (в дадения случай приписване на признак) наистина се осъществява или е на лице. Положителната форма на съм  в сегашно време обаче е неударена и затова не може да се яви самостоятелно като рема. Прилагателното хубави  тук по-скоро играе ролята на опора за неударената форма на съм . Такава опора може да бъде и отрицателната частица не , като ударението в същност пада върху формата на съм . Така че, казва се: Тези ябълки са хубави . -  Не са . Личното местоимение може да образува изречение с неударена форма на съм , само ако  е рематично и носи ударението: Те са  (а не някои други).
	От друга страна, ако контрастът беше между хубави  и други прилагателни, изразяващи възможни качества, краткият отговор, състоящ се само от ремата, би могъл да съдържа само прилагателното: Хубави ли са тези ябълки?  (или лоши/зелени/ кисели)  -  Хубави .
	Фактът, че ударените спомагателни глаголни форми могат да репрезентират цялата глаголна фраза и в български език: (Беше ли чел тази книга?  - Бях . Щеше  ли да ходиш на кино?  - Щях ), може да дава допълнителна подкрепа, идваща вътре от езика, подложен на интерференция, за появата на неприемливи форми като цитираните по-горе.
	Следващите два примера представляват опит от страна на И. С. да намери български еквивалент на английските форми-заместители do , does , did . Децата не обичат каймак , но Сара да  . И аз да . (вм. ... но Сара обича . И аз обичам/ И аз също ., англ. The children don't like the skin of the milk but Srah does . And so do I .). На пръв поглед базата за интерференция този път е много по-слаба и изборът на да  (англ. yes ) като еквивалент на английските форми-заместители е малко неочакван. Все пак при по-внимателно вглеждане можем да открием общото между тези две форми. Както да  (а също и английското съответствие yes ), така и do  се явяват, макар и по различен начин, в кратки утвърдителни отговори. Да  и yes  могат да бъдат едночленни изречения, които са много близки по функция до английските кратки отговори с do  (I do , he does , they did ). Спомагателен ефект може да има и аналогията на не , форма, която образува естествена антонимична двойка с да  и по този начин тясно се асоциира с последната. За разлика от да , не  може да се употребява като заместител на цялата глаголна фраза: Децата обичат каймак , но Сара не . И аз не . По-точно казано, това е случай на репрезентация, а не на субституция както е при do  и да  в примера с интерференция.
	Вторият пример от същата област е още по-неочакван: Харесваш ли го? - Аз го . (вм. Харесвам , англ. Do you like him?  - I do .). Този път И. С. използува като заместител на глаголната фраза кратката форма на личното местоимение, като й поставя ударение. Тук базата за интерференция е почти никаква и това силно отклонява примера от нормите на българския език. Го  и do  имат общо помежду си само това, че са думи, при които граматическото значение е решаващо и измества лексикалното, т.е. че са малко или много служебни думи, и че се явяват в съседство с главен глагол, участвувайки в глаголната фраза. (В случая на го  глаголната фраза трябва да се разбира по-широко, като групата на сказуемото, включваща например и допълнението.) Вярно е, че и го  и do  са в някакъв смисъл форми-заместители, но в съвсем различни области: го  замества именна фраза, а do  замества или репрезентира глаголна.
	Следващият пример с интерференция никой ще ми пипа гривничката  (вм. никой да не ми пипа гривничката , англ. no one should touch my bracelet ) се отнася до отрицанието в изречението. В английски двойното отрицание, т. е. едновременното отрицание на сказуемото и на друга част на изречението, е свойствено само на субстандартни варианти на езика. В български, обратно, нормата и на книжовния език изисква всяко частично отрицание (отрицание на част на изречението) да се повтаря и от отрицание на глагола. Българското изречение може да събере в себе си толкова отрицания, колкото са и частите му: Никой никога не е виждал нищо по-хубаво от това . Контрастът между двата езика е очевиден и е естествено да се очаква интерференция. Горният пример пренася английския модел на единично отрицание в българското изречение. Трябва обаче да отбележим, че регистрираният пример е изолиран в речта на И. С., така че противно на очакванията интерференцията в тази област се оказва  слаба, поне в дадения случай.
	Тя отиде там с майка си и видя  (вм. тя отишла ... и видяла , англ. she went there...and saw ) се характеризира с неупотребата на нужната преизказна глаголна форма. Контекстът, в който се явява този пример, ясно показва необходимостта от преизказване: И. С. съобщава за събития, случили се в нейно отсъствие на нейна приятелка. От значение е може би и това, че в случая И. С. по всяка вероятност превежда от английски на български език. Предаването на събития, особено вербални, изживяни на друг език, неизбежно води до превод. Това ни разкрива и един от възможните механизми на интерференция  -  интерференция в резултат на превеждане. Има обаче и много случаи на неупотреба на преизказна форма в речта на И. С., които не могат да се обяснят по този начин, а са резултат на влиянието на английския модел по по-пряк начин и на по-абстрактно равнище. На известен етап И. С. почти напълно загубва преизказните глаголни  форми от своята българска реч. А тези форми се употребяват много често и са част от структурата на живия говорим български език. Трябва също да подчертаем, че те се усвояват от българското дете на сравнително ранен етап в развитието на говора, по всяка вероятност преди много от непреизказните форми  (например за миналите времена). Преизказната форма е основната форма за водене на повествованието в приказките, които децата слушат от най-ранна възраст. (Повече за тази екзотична и характерна за българския език категория виж в изследванията на  Г. Герджиков и Ив. Куцров и най-вече Герджиков 1984 и Куцаров 1984.).
	Интерференция се наблюдава и в областта на залог на глагола. И в двата езика пасивните форми са по-характерни за книжовния и официалния стил, но английски ги използува сравнително по-широко и в разговорния стил. Друга съществена разлика е, че на английски в подлог на пасивната конструкция може да се трансформира не само прякото допълнение, както е в българския език, но и непряко (дателно) допълнение, че дори и някои обстоятелствени пояснения, доближаващи се до предложни допълнения.

	Someone gave him a book.  ---> A book was given to him.
                                       		          ---> He was given a book.
	No one has slept in the bed.  ---> The bed has not been slept in.

	Българският език разполага със средства да компенсира споменатото ограничение в сравнение с английския език и да постигне подобен ефект. Тук се отнасят по-богатите възможности на словореда и безличните пасивни конструкции. Последните могат да осигурят пасивен еквивалент дори и за примери като The bed has not been slept in  - В леглото не е спано .
	Примерът с интерференция Тя не е разрешена да излиза  (вм. на нея не й е разрешено да излиза , англ. she is not allowed to go out ) представлява трансформация на дателното допълнение от съответната активна конструкция (Някой не й разрешава да излиза ) в подлог на пасивната конструкция, нещо недопустимо в българския език, но напълно приемливо в английски. Примерът тя е загубена  (вм. тя се е загубила , англ. she is lost ) е случай, при който конкретната пасивна форма с подлог, обозначаващ лице, е лексикализирана в българския език с по-особено идиоматично значение, не особено ласкателно за човека, за когото се отнася. Тук се намесва и употребата на възвратното местоимение се  като своеобразен маркер на непреходност при глаголи, които могат да бъдат и преходни:

		аз отварям вратата : вратата се отваря (сама) 
		    загубих писалката : загубих се.

	Извор на много контрастни грешки са глаголите, които имат еднакво или близко значение, но различно синтактично поведение в двата езика. Такива глаголи могат да управляват различни видове допълнения (пряко, непряко, предложно, предложно с различни предлози), могат да възлагат синтактични роли като подлог, допълнение и пр. по различен начин и на различни именни фрази; те могат да се различават по преходност, рефлексивност и т. н.
	Английският глагол marry  например изисква пряко допълнение, а съответният български глагол женя се  - предложно допълнение със за . (Когато българският глагол изисква пряко допълнение - ще я оженя (за някого)  - той приписва различна роля и участие в действието на лицето, назовано от прякото допълнение. Оттук грешката той ще я ожени  (вм. той ще се ожени за нея , англ. he will marry her ). Контрастът включва и разлика по рефлексивност: българската форма е възвратна, английската не е. Обратно, българският глагол чакам изисква пряко допълнение, докато английското съответствие е с предложно допълнение. В резултат се получава грешката чакай за мене  (вм. чакай ме , англ. wait for me ). Покажи мама! (вм. покажи на мама , англ. show mummy ) се дължи на английския модел, при който при глаголи с две допълнения, в случай на изпускане на прякото или при поставяне на непрякото пред прякото, непрякото допълнение не се отличава по форма от прякото (I  gave the book to him ---> I gave him the book ). Тук можем да припомним и еднаквите възможности на двата вида допълнения да се трансформират в подлог на пасивна конструкция, което също показва едно сближаване между тях.
	Примерът не ми харесват тях   не следва докрай нито един синтактичен модел в двата контактни езика, а е контаминация, сливане на: не ми харесват те  и не харесвам тях  (англ. I don’t like them ). Като се има предвид доминиращото положение на английсия език в дадения случай на двуезичие, може да се предположи, че вторият модел идва тъкмо от английски. Както се вижда, глаголът харесвам  може да се употребява по два начина за изразяването на една и съща мисъл, които се различават синтактично. С действието, назовано от глагола, са свързани два “участника” (актанти): лицето, което харесва, и лицето (или предмета), което е харесвано. Тези  дълбоки семантико-синтактични роли, наричани също и дълбоки падежи, са в случая съответно изпитващ или потърпевш, англ. experiencer (на по-ранен етап от развитието на теорията за дълбоки падежи се използува терминът датив) и обект (Fillmore 1968). Ето как българската повърхностна конструкция може да изрази дълбоката структура по два начина: 

повърхностна синтактична роля	1. Иван                   харесва             картините
					   подлог        		                          пряко допълн.

 					2. На Иван  (му)   харесват           картините
					       косв. допълн. 		                  подлог 

дълбок падеж                                
(семантико-синтактична роля)	       изпитващ                                                   обект

	Глаголът like  в съвременния английски език има само първата възможност: John likes the pictures .
	Контрастни грешки се получават и от пренасянето на конструкцията на т. н. “разцепени изречения” (cleft sentences), които представляват синтактично средство за маркиране на актуалното членение на изречението. В английски има трансформации, които могат да превърнат някоя част на изречението в подлог на изречение с глагола be  (съм), като останалата част на изходното изречение се трансформира в подчинено сказуемно-определително изречение:  you said that   that’s what you said  (буквално: ти каза това  това е което ти каза ). По този начин се изтъква тази част на изходното изречение, която става подлог в изречението-трансформ. Най-типичните “разцепени” изречения са с it, последвано от форма на be , където изтъкваната част е сказуемно определение, а останалата част от изходното изречение е подчинено определително изречение към сказуемното определение: John bought a hat   It was John who bought a hat  или (с различна емфаза)  It was a hat that John bought . В резултат на пренасянето на някои от тези синтактични конструкции в български се получават странни, неидиоматични изречения като това е което искаш , това е каквото казваш , там е където отиваш  (англ. that’s what you want , that’s what you say , that’s where you go ). Правилните български форми са ето какво искаш , ето какво казваш , ето къде отиваш (или: точно това искаш , точно това казваш , точно там отиваш ). Ето  е дума, която съсредоточава много предикативност и може да взема допълнение (ето го ) и подчинено изречение (Ето какво искаш ).
	В английския език предлогът може да се явява в крайна позиция, без да е последван от именната фраза, която въвежда. Това обикновено става във въпросителни изречения (тогава именната фраза се замества от въпросителна дума, явяваща се в началото на въпроса) и при някои типове подчинени изречения (например инфинитивни). Общо взето предлогът в английски изглежда по-тясно свързан с глагола, отколкото с именната фраза. Понякога той доуточнява значението на глагола, подобно на българските представки, и тогава се доближава до наречие. В английската граматическа литература една и съща дума се разглежда като предлог или наречие в зависимост от това, дали въвежда именна фраза или не. Такова оставяне на предлога висящ, без именна фраза след него, е немислимо в българския език. Затова и примерите с интерференция в тази област звучат толкова странно: нещо дето пишем със  (вм. нещо, с което пишем , нещо за писане , англ. something to write with ), майка ще ми доведе деца да играя със  (вм. деца, с които да играя , деца да играя (с тях) , англ. mother will bring children to play with ), това отива през  (вм. това се промушва / това се пъха (там) , англ. this goes through , в този случаи английският еквивалент на през  е наречие).
	Ще завършим разглеждането на граматическата интерференция с няколко примера с думи за количество и сравнение. С много  и всички  И. С. пренася английската конструкция many of them , all of them : толкова много от тях!  (вм.толкова са много , англ. there are so many of them ), всички от децата  (вм. всички(те) деца , англ. all of the children ). При искам повече отколкото две  (вм. повече от две ) грешката идва оттам, че еквивалентът на българските от  и отколкото  е една и съща английска форма more , която може да въвежда и подчинено изречение и именна фраза. По подобен начин английското more  съответствува в някои случаи на повече  (more than one ),                                                                                                                                                                           а в други - на още  (I want some more ). Оттам идва объркването между двете български форми: искам още от една  (вм. искам повече от една, искам още една ). 
	Грешки на лексикално равнище могат да се очакват, когато лексеми в двата езика са достатъчно близки по значение, но се различават например по валентност (способност за влизане в словосъчетания с други думи), по сфера на приложение и някои други семантични нюанси. Често речниковият състав на различни езици структурира заобикалящата ни действителност по различен начин и с различна степен на раздробеност:

 		hand					пера
ръка									wash
		arm					мия

В такъв случай има възможност за интерференция в посока към езика, който в конкретния случай диференцира нещата в по-голяма степен:

					мия
Ще си измия кърпичката 				wash
					пера

					донеса
Майка ти донесе деца					bring
					доведа

					играя
Играя на пианото 					play
					свиря

					силен
Силен конец 						strong
					здрав

Често положението е по-сложно от описаното съотношение 2:1. Много думи са многозначни и имат сложна семантична структура. В такива случаи съответствието между два езика е само между отделни значения на полисемантичните думи, но не и между думите като цяло. Да вземем следния пример, където показаните връзки далеч не изчерпват цялата многозначност и всички съответствия на въпросните лексикални единици:

						weather
				време
						time
				    път
						road

	За да илюстрираме различията по валентност, можем да вземем прилагателните силен , здрав  и strong  и съществителните човек , вятър , конец , англ. man , wind , thread . Докато в английски strong  свободно влиза в съчетание и с трите съществителни имена, на български може да се каже силен човек , силен вятър , но не и силен конец ; както и здрав човек , здрав конец , но едва ли здрав вятър . Тук различните възможности на българските прилагателни имена за съчетаване с посочените и други съществителни могат да се свържат със семантични особености на самите съществителни (личност, природна сила, неодушевен предмет). В други случаи тези възможности могат да бъдат още по-идиосинкретични и да засягат и индивидуални лексически единици, като зависят само от езиковата традиция. Тъкмо за това се създават и специализирани речници за съчетаемостта на думите като The BBI Dictionary of English Word Combinations (Benson et al. 1991), включително и двуезични (Mednikova, 1986), а учебните речници, както всъщност и всички добри съвременни речници, също обръщат специално внимание на тази страна на словното богатство.
	В областта на фразеологията ще се задоволим само с посочването на някои примери: какво е времето?  (вм. колко е часът? , англ. what's the time? ), след утре    (вм. други ден , англ. the day after tomorrow ), това отива там  (вм. мястото му е там , това стои там , англ. this goes there ), какво за него?   (вм. ами той?/какво ще кажеш за него?  англ. what about him? )  не пак!  (вм. пак ли (бе)! , англ. not again ), гореща съм , (вм. топло ми е , англ. I’m hot ), стоя горе  (вм. стоя будна , не си лягам , англ. stay up ). Естествено е в идиоматиката езиците да се различават най-много. Не напразно идиомите в различните езици понякога се наричат с термини, свързани с названието на самия език или нация (англицизми, галицизми и пр.). Интерференция обаче се наблюдава не при идиомите, където семантичната мотивираност съвсем се губи и където един буквален превод е абсолютно невъзможен, а при по-прозрачните устойчиви съчетания, които лесно се разбират и при първо чуване.
	Ще споменем и употребата па английски междуметия от И. С. вмъкнати в българската й реч. Дори и междуметията, които са относително пряк израз на емоции или са звукоподражания и по силата на това се намират в периферията на езика, са езиково мотивирани и конвенционални и се различават в различните езици (Molhova 1967, 118). Ето някои от английските междуметия, забелязани в речта на И. С.: ouch !  вм. ох !  (болка), woops ! - уф !  (при изпускане на предмет, погрешна стъпка и подобни), yum, yummy! - мням-ням !  (вкусно), yuk, yucky !  (неприятно на вкус, отвратително), yikes !  [?] срв. yoicks  - олеле !  (страх). Може да се отбележи, че по обясними причини междуметията са една напълно пренебрегната област в чуждоезиковото обучение, макар те да на са без значение, ако мотивацията на учещия е интегративна и целта е постигане на компетентност близка до тази на естествения носител на езика.
	Накрая ще спомена и случаите, когато в българската реч на И. С. се появяват думи или по-големи отрязъци на английска реч (т.н. code-switching и code-mixing - вж. разискването на тези понятия в контекста на двуезичие у  Hoffmann 1991, 103-117, а  също и Пачев 1993, 205-210). Някои от тези случаи по нищо не се отличават от лексикалното заемане от чужди езици, нещо обикновено, когато два езика и две култури влязат в контакт. Тук се отнасят например названията на някои реалии, например храни: корнфлейкс , фишфингърс (англ. cornflakes , fishfingers ). Други случаи представляват превключване от български на английски език в средата на изреченито при затруднение при изразяването на български език. Това се прави със събеседник, владеещ и английски език, иначе комуникацията би се нарушила. Например: той е the winner  (победител), може ли да ми купиш две dwarfs от rubber  (джуджета от гума). Планетата на Ейпсовете , случай на заемка при превод на названието на научнофантастичен филм (The Planet of the Apes   -  Планетата на човекоподобните маймуни ) показва и морфологична асимилация на английската дума. Към английската форма на съществителното име, която е вече в мн. ч., се прибавят българското окончание за множествено число и определителния  член.
	В заключение можем да изтъкнем, че междуезиковата интерференция при двуезичие у децата представлява една интересна област за контрастивен езиков анализ, както и за изследване на процесите на усвояване на езика и на механизмите на речевата дейност. При разглеждания случай се наблюдава интерференция на всички езикови равнища. Интересно е да се отбележи, че при децата интерференцията се проявява най-напред в областта на произношението и интонацията, т. е. там,  където възрастният, изучаващ чужд език, среща едни от най-големите затруднения. Свързана с ранната детска възраст е и възможността за силна интерференция в посока от чуждия език към родния, което е отново обратното на това, което се наблюдава при възрастните. Езиковите контрасти могат да бъдат разкривани и изучавани и само чрез чисто теоретично съпоставително описание на структурата на два езика. Без да оспорваме валидността на такъв подход, елементи от който присъствуват във всеки вид контрастен анализ, ще изтъкнем предимствата на по-тясно свързаното с езиковата практика изследване на междуезиковата интерференция при двуезичие и при изучаването на чужд език. Такива ситуации са една своеобразна езикова лаборатория, едно богато поле за наблюдение. Те могат да разкриват неочаквани езикови контрасти, а неосъществяването на контрастни грешки в очаквани области също може да породи интересни въпроси.