ОЩЕ ЗА ФОНОЛОГИЧНИТЕ ОСОБЕНОСТИ НА БЪЛГАРСКИЯ АНГЛИЙСКИ МЕЖДИНЕН ЕЗИК
Христо Стаменов
	Междуезиковата интерференция на фонетико-фонологично равнище вероятно е наблюдавана още от времето, когато хората са започнали да изучават и говорят чужди езици. Нейните прояви се забелязват и от неспециалисти като особености в произношението на чужденците, говорещи един или друг нероден език. Системното й изучаване представлява неотделима част от съпоставителните езиковедски изследвания с приложна насоченост. Дори и противниците на контрастивния анализ като метод за обясняване на чуждоезиковите грешки, които напоследък се опитват да отрекат ролята на родноезиковата интерференция, са принудени да признаят нейната реалност в областта на фонетиката (срв. например Dulay & Burt 1974, 105; Dulay, Burt & Krashen 1982, 96, 111—112).
	В тази статия ще повдигнем някои въпроси, свързани с трудности и грешки в произношението на българите, изучаващи английски език. Тя не е резултат на системни съпоставителни проучвания или анализ на грешките, а е предизвикана от прочита на интересната публикация на А. Данчев “Към фонологичната характеристика на българския английски междинен език” (Данчев 1984). Изложението тук има характер на дискусионни бележки, които се основават най-вече на опит и наблюдения върху усвояването и ползването на английския език от българи.
	За пръв път в статията на Данчев систематизирано се излагат основните фонологични особености на българския английски междинен език (за понятието “междинен език” срв. Selinker 1972). В нея са събрани на едно място и са осмислени по нов начин сравнително малобройните досегашни наблюдения в тази област, пръснати в литературата, прибавени са и нови обобщения на перцептивни, аудитивни и други данни. Разбира се, в ограничения обем на една статия едва ли могат да се разгледат в подробности всички фонологични особености на българския английски език, а и авторът съзнателно се ограничава в изследването на междинния език на неспециалисти (т.е. не на професионални филолози и преводачи).
	Тъй като тук задачата ни е не да рецензираме посочения труд на А. Данчев, а само да изложим някои допълнителни наблюдения и аргументи, ще преминем към конкретните въпроси. Като един от примерите за неправилна неутрализация на фонологично противопоставяне е посочена “опозицията /n/ — //, при която // обикновено се свежда към /n/ или се изпуска. Това на свой ред води до погрешна перцепция, проличаваща в правописни грешки като shiny вм. shining, try to вм. trying to и др.” (2). Звуковете /n/ и // се срещат и в българския, и в английския език, но тяхното място в двете фонологични системи не е еднакво. При наличието на минимални двойки като sin /sin/ — sing /si/, win  /win/ — wing /wi/ в английския език двата звука следва да се признаят за отделни фонеми. В българския // е само позиционен вариант на фонемата /н/, който се среща пред веларните преградни /к/ и /г/, например в банка , пранга , Налице е следователно положение, при което два физически сходни звука имат съответно фонемен и алофонен статус в сравняваните езици. При подобна фонологична асиметрия в междинния език могат да се очакват отклонения, които не само създават впечатлението за чужд акцент, но водят и до нарушаване на комуникацията (James 1980, 81). Трябва да се видят обаче и особеностите на опозицията /n/ — // в английската фонологична система. Нейният функционален товар е сравнително малък. Контрастът /n/ — // е позиционно ограничен. Той не се среща например в началото на думата и след дифтонг. Исторически фонемата // възниква в английския език от позиционен вариант на /n/ в резултат на отпадането на /g/ от групата /g/ в края на думата. Това личи и от английския правопис, където буквата g продължава да се изписва. В някои диалекти на Средна и Северна Англия звукът /g/ се е запазил в съчетанието /g/ в крайна позиция, а има и други, при които // изцяло си остава вариант на /n/ (за повече подробности срв. O’Connor 1973, 147-148 и Wells 1982, 188-189, 365-366). По-особеното положение на фонемата // в английския език се потвърждава и от обстоятелството, че привържениците на генеративната фонология отричат нейното съществуване, като извеждат // от фонологична дълбока структура /g/ с помощта на правила, описани и от  Уелс (Wells 1982, 61-63). Специалистите по съпоставително езикознание обаче обикновено отхвърлят този вид анализ поради психологическата нереалност на абстрактните изходни форми и на генеративните правила и отдават предпочитание на таксономния фонологичен модел (срв. Kohler 1971,  86-87 и  James 1980,  82).
Голям дял от честотата на употребата на // се пада на морфемата -ing . При нея в някои разновидности на английския език опозицията /n/ - // се неутрализира в полза на /n/. Това обаче става в просторечието, в диалектната, некнижовната реч. Тази особеност понякога се използва в художествената проза за речева характеристика на героя, като се предава графично с изпускане на g и апостроф: goin’, huntin’, fishin’. Любопитно е да се посочи, че такова произношение на -ing се наблюдава и на противоположния край на социалния спектър, в т. нар. маркирано придобито произношение (Marked Received Pronunciation), характерно за някои привилегировани прослойки във Великобритания и възприемано от огромното мнозинство носители на английския език като предвзето, неестествено и елитарно. Разбира се, никоя от тези две силно маркирани социално-стилистични разновидности на английския език не може да служи за образец при обучението на чужденци.
	Време е да се обърнем към междинния език на българите, изучаващи английски, и да видим какво става там с опозицията /n/ - //. Наред с посочената от Андрей Данчев възможност за неутрализация на базата на /n/ или изпускане на // много често се наблюдава запазване на въпросната опозиция, съпроводено с подменяне на веларния назал // от консонантна група, състояща се от същия веларен назал // и веларен преграден звук /g/ или /k/. С други думи, у българина, изучаващ английски език, съществува тенденция да добавя /g/ или /k/ непосредствено след //. В резултат опозицията /n/ - // придобива вида /n/ - /g/ или /n/ - /k/. При това изборът между /g/ и /k/ се определя от действащите в българския език закони за дистрибуцията на звучните и беззвучните съгласни. Така че king може да се яви в междинния език като /kik/, а singing като /sigik/ - явление, познато на всеки специалист, който е преподавал английски език на начинаещи или пък е слушал българи, говорещи английски със силен акцент. А и всеки българин, който е изучавал английски език съзнателно, ще си спомни за усилията да се отърве от натрапчивите /g/ и /k/, които винаги се явяват след //. Защо става така? Изглежда, че макар /n/ и // да са само варианти на една фонема в българския език, българското ухо може да ги различава или най-малкото сравнително лесно да се научи на това. Но тъй като в български след звука // винаги следва /g/ или /k/ , тези звукове за българина са неразривно свързани синтагматично с произтичащите от това перцептивни и артикулационни навици. За него е достатъчно да чуе //, за да знае, че следващият звук трябва да бъде /g/ или /k/.
	Като още един фактор, подкрепящ замяната на  // с  /g/ или /k/ в българския междинен английски език, следва да се посочи и английският правопис. Преобладаващото мнозинство българи изучават английски не само устно, а и писмено, затова влиянието на правописа върху произношението (т. нар. spelling pronunciation) не бива да се изключва. Известно е, че английската фонема // се записва с буквата n, последвана от g, k или от други графемни комбинации с фонемна стойност /k/ (вж. Данчев и Спасов 1960,  119).
	И накрая формата, с която английските заемки, съдържащи // , се утвърждават в българския език, също хвърля светлина върху междинния език и върху съдбата на тази фонема в него. В заемките отново се явява веларният преграден звук. Той се среща не само в думите, завършващи на -инг (англ. -ing) - митинг , паркинг , сърфинг , но и в други форми като сленг  и акваланг . И тук писмената форма ще има съществен дял за изписването на г.

	Ще се спрем накратко и на цитираните в началото грешки от типа на shiny вм. shining и try to вм. trying to . Опитът от анализа на грешките показва, че една и съща форма може понякога да получи различни обяснения, да се дължи на причини от най-разнообразен характер, които действат комплексно или поотделно и по различен начин при различните носители на междинния език. Както посочва Андрей Данчев, в случая имаме правописни грешки (най-вероятно при диктовка), отразяващи неправилна перцепция. Не е изключено тя поне частично да се дължи на неясна артикулация у диктуващия, която от своя страна да е свързана и с една друга особеност на българския английски междинен език. В “Увод в английската фонетика”, където са разпръснати немалко съпоставки с българския език, М. Минков отбелязва, че за разлика от английския, където назалните съгласни се учленяват ясно и енергично, в българския те проявяват тенденция към слабо учленяване, което може дори да се сведе само до лека назализация на предходния гласен звук (Mincoff 1963, 31). Естествено е да се очаква това да има ефект върху българския английски междинен език. И наистина при някои българи, изучаващи английски, думата prince  например се произнася като /pr   s / вм. /pr  ns/. Така може да се обясни и загубата на веларния назал в горните примери. Назалният звук се превръща в назалност на предходната гласна, в случая /  /, която от своя страна се слива с непосредствено предхождащия я краен елемент на дифтонга /аi/ в trying to . При shiny вм. shining това  / / се реинтерпретира като словообразувателната морфема  -у , която има известна функционална близост с  -ing  :  shiny  и shining  могат да бъдат взаимозаменяеми в някои случаи.
	Вече казахме, че при междуезикови фонологични несъответствия могат да се очакват и грешки, нарушаващи комуникацията. При грешките, които цитира Андрей Данчев, се наблюдава загуба или подмяна на морфема, т.е. на елемент, носещ значение. Когато в междинния език се въвежда веларен прегреден звук след // в съчетание с обеззвучаване на съгласните в краесловието, ще се получи съвпадение на двойки думи като brink - bring, sink - sing, think - thing. С освобождаването от българския учленителен навик за обеззвучаване контрастът при такива двойки ще бъде възстановен дори и при запазване на допълнителния звук /g/. Изглежда, че поради особеностите на опозицията /n/ - // грешките на българите сравнително рядко ще водят до истинско нарушаване на комуникацията (недоразумения, неразбиране) и то най-вече на по-ранни етапи на изучаване на езика. Ако обаче целта е да се придобие по-добро произношение, на фонемата //, особено в крайна позиция и непосредствено пред гласен звук, следва да се обърне специално внимание, за да се изкоренят българските учленителни навици с помощта на подходящи упражнения.
	Да преминем към една друга особеност на междинния език, която се проявява при траскрипциите Андрю(с) , Брюс , Дрю  на английските имена Andrew(s), Bruce, Drew вм. фонологично правилните Андру(с) , Брус , Дру . Тези транскрипции несъмнено са отражение на неправилно произношение, което лесно може да се докаже чрез прост тест, изискващ от българи, изучаващи английски език, да произнесат написаните английски имена. Транскрипциите като Андрю са твърдо установени в езиковата практика и затова те се посочват от Данчев (1982) като първи вариант, узаконен от традицията. Любопитно е да се отбележи, че фонологичната транскрипция Андру(с)  се оценява като непривлекателна и неприемлива от повечето българи, владеещи английски език. Това пролича и при една импровизирана анкета със студенти по английска филология. Данчев (1984) правилно посочва, че тази особеност на българския английски междинен език не се дължи на родноезикова интерференция. В подкрепа на това ще добавим, че българските закони за фонологична дистрибуция еднакво позволяват подобни фонемни групи със или без мекост на /р/: дрян , трюм - друм , труп ; срв. и формата Андрюша , приета от руски.

За случаи като Андрю и Дрю от значение е и следното. Както е известно, в английския език /t / и /d/ непосредствено пред /r/ се отличават с палаталност (Стаменов 1976, 31) за разлика от алвеоларните /t/ и /d/ в друго обкръжение. Съчетанията /tr/ и /dr/ силно се доближават до /t  r/ и /d  r/. Фонетично-артикулационно те се определят като посталвеоларни африкати (преградно-проходни), макар фонологично да се анализират като последователност от две фонеми — /t/ плюс /r/ и /d/ плюс /r/, най-вече заради дистрибуционната им ограниченост (Wells 1982,  49  и Crystal 1980,  18). По-близките български фонетични съответствия на тези съчетания всъщност са /чр/ и /джр/, а не /тр/ и /др/. Именно така се възприемат и учленяват те и в един случай (описан в Стаменов 1976) на двуезичие на българско дете в ранна възраст, неповлиян от писмената форма на езика. Например думата tree се произнася по начин, който трябва да бъде изписан фонетично на български като чрий (учленено с допълнително закръгляне на устните при консонантната група). Поради палаталния характер на английското съчетание /dr/ транскрипцията Андрю има предимството, че на графемата ю може да се гледа като на средство за изразяване палаталния характер на предходната консонантна група, макар палаталността да се измества малко назад. За подобно изместване на палаталния елемент се говори във връзка с транскрипцията на английската гласна фонема /ае/ посредстовм я (Данчев 1982, 64). Самата поява на ю в транскрипцията Андрю обаче едва ли може да се обясни с палаталността на консонатната група в английския език. Такава компенсация не се наблюдава при транскрипцията на имена на Труман, Труди. В своята статия върху фонологичните особености на българския английски междинен език А. Данчев обяснява транскрипциите с ю като резултат на „едно несъзнателно предпочитание към двугласен изговор като „по-английски" (Данчев 1984). Но на друго място той посочва още един не по-маловажен фактор при имена като Андрю и Дрю — правописа (Данчев 1982, 76). На английски тези имена се изписват с -ew. В британския английски буквосъчетанието ew след съгласна и в краесловието обикновено се произнася като /   /: dew, few, new, stew, но не и след /d  /, /t  /, /r/ и /l/. При това положение и особено въз основа на често срещани думи като new изучаващият английски език може лесно да направи свръхгенерализацията, че посоченото буквосъчетание винаги се произнася по този начин.
Да се спрем накрая на някои различия между английския и българския език и произтичащите от тях черти на междинния език, които са свързани с фонемата /l/. Както е известно, в книжовния британски английски тази фонема се явява в два основни варианта: по-мекото, „ясно" (clear) /l/, Което се учленява с повдигане на предната част на езика и се среща пред гласни, и по-твърдото, „тъмно" (dark) /l/, при което езикът освен че опира с върха си алвеолите, се издига и в задната си част. Вторият вариант се среща в краесловието и пред съгласен звук. В българския език също има твърдо /л/ и меко (палатално) /л'/, но  това са две отделни фонеми: срв. луд /лут/ и лют /лу'т/. Поради различието в силата и характера на палаталността на българското /л'/ и английското ясно /l/, последното се схваща от българите като съответствие на българското /л/. Така че и двата варианта на английската фонема /l/ се приравняват към непалаталната българска фонема. От своя страна българското /л/ също може да има омекчен (палатализиран) вариант: това става пред предните гласни /е/ и /и/, срв. лели (вж. Тилков 1982, 102—103). В такова обкръжение българският алофон е достатъчно близък до английското ясно /l/. Пред задните гласни обаче българското /л/ ще е доста по-твърдо от английското: срв. бълг. лук и англ. look. Тази разлика се потвърждава и в обратна посока. Англичаните, изучаващи български език, произнасят думата лула с ясното английско /l/, което звучи твърде меко за българското ухо и веднага издава чуждия акцент. При преподаването на английски език на българи обаче едва ли е необходимо да се обръща специално внимание на тези алофонни различия, дължащи се на различната дистрибуция на фонемните варианти в двата езика, а и във вариантите на английския език нещата стоят по различен начин. На такива подробности трябва да се държи само ако пред обучаваните и преподавателя стои амбициозната задача за постигане на произношение почти освободено от чужд акцент и последователно издържано в един от вариантите на английския език. А такава учебна цел се поставя много рядко.
Една друга отлика на английската фонема /l/ е, че нейният твърд вариант може да бъде сричкотворен. Това става в краесловието, когато /l/ непосредствено се предхожда от друг съгласен звук: bottle, eagle, idle, little, реорlе, sickle, а също и между две съгласни в сложни или производни думи и форми: в steeple-chase, marbles. Такива съчетания (/tl/, /dl/, /кl/ и др.) се учленяват с т.нар. латерална експлозия: езикът запазва мястото си на преградата за първия съгласен звук, а въздухът при експлозията се освобождава от двете страни на езика, като се преминава непосредствено. към следващия латерален сонорен звук /l/ (вж. O’Connor 1973,  138—137). Такива съчетания се срещат и в българския език, но там те имат друга дистрибуция: явяват се само пред гласен звук — например длан, клан, тлен, но не и в крайна позиция или пред друг съгласен звук. При това /л/ никога не е сричкообразуващо в българския книжовен език. Когато такива консонантни групи със сричкотворно /l/ са в тази необичайна за българина позиция, тенденцията е контактът с алвеолите да бъде нарушен, което води до вмъкването на неутрален гласен звук /  / между първата съгласна и /l/. Получава се /b  t  l/, /l  t  l/, /'рi:p 1/ вм. /'b  t l/, /'l  t l / , /'рi:р1/. Особеностите на българската фонологична система, които определят тази черта на българския английски междинен език, налагат и изписването на еровия призвук при транскрипцията на английските имена, съдържащи тези съчетания ; (вж. Данчев 1982, 101). Когато този призвук е достатъчно силен и забележим, което се случва най-вече в произношението на начинаещи, той е един от факторите, допринасящи за впечатлението за чужд акцент. Но ако се обърне внимание на това в корективните фонетични курсове и упражнения, могат да бъдат постигнати добри резултати без особени трудности и усилия.
Във връзка с английското сричкотворно /l/ е възможно да възникнат и някои перцептивни затруднения и грешки у българите, изучаващи и познаващи английския език. Така например английският топоним Macclesfield ( m  klsfi:ld) се възприема погрешно от българин, владеещ добре английски език, като Макосфийлд. Тук силабичното /l/ се схваща като гласен звук. Изборът на неударено /о/ като българско съответствие на английското тъмно /l/ се определя от артикулационно-акустичните особености на този вариант на английската фонема /l/. Той се учленява с втори заден артикулационен фокус, повдигане на задната част на езика и снижаване на средната. В резултат се получава „тъмната" темброва окраска на посочения алофон, приближаваща се до тази на гласния звук /у/. Това обяснява подмяната на тъмното /l/ с българското неударено (т. е. редуцирано в посока към /у/ ) /о/ в приведения пример. Разискваното тук несъвпадение на английската и българската фонологична система , намира потвърждение и в перцептивни грешки в обратната посока, от български към английски език. Така ако англичанин на име Майкъл (Michael /'maikl) се движи по улици и паркове в България, ще има чувството, че всички деца го викат по име. Децата, разбира се, се обръщат не към него, а към майките си със звателната форма майко. Това объркване та "тъмното" /l/ с гласен звук  /о/  или  /у/ допринася и процесът на вокализация на /l/, който в английски се наблюдава в например в кокни а също и в т.н. Estuary English, т.е. в речта на по-младите поколения в югоизточна Англия, а и извън нейните предели. Същият процес се наблюдава и в говора на по-младите поколения в България. Той е забелязан още през 70-те години на миналия век, но изглежда се засибва на последък. В пресилена и пародийна форма форма той е отразен и в популярната песен "Скакауец" на рок-групата "Хиподил", където  не се държи сметка за обкръжението и съответните варианти на /л/.
Акустичните особености на твърдо /l/ и неговата вокалност могат да доведат и до объркването му с глайда /  / в дифтонга /а  /. Българите понякога срещат затруднения в различаването на имена като Howe  /ha  / и Hull /h   l/. Тук дифтонгът /а  / и звукосъчетанието /   l/ за българина изглежда имат по-малка различителна сила, отколкото за англичанина. Трябва да се изтъкне, че подобни перцептивни трудности възникват най-вече при възприемането на собствени имена, тъй като те често са нов елемент в съобщението или дори се чуват за пръв път от слушателя и при тях много по-малко може да се разчита на подпомагащата роля на контекста за разпознаването им, отколкото при другите думи.
Спряхме се по-подробно само на някои фонетични особености при усвояването на английския език от българи. При това имахме предвид книжовната норма на британския вариант на английския език, тъй като в повечето случаи именно тя се предлага като образец и цел при обучението у нас. Част от разгледаните особености имат отношение към чуждоезиковото обучение в неговите различни етапи (от начинаещ до много напреднали) или към междуезиковата транскрипция. Макар някои моменти от изложеното тук да се нуждаят от по-нататъшна проверка и проучване, надяваме се, че като цяло казаното в тази статия допринася за по-пълното описание на фонологичните особености на българския английски междинен език.

ЛИТЕРАТУРА
1. Граматика на съвременния български книжовен език, том 1, Фонетика, С., 1982.
2. Данчев, А. Към фонологичната характеристика на българския английски междинен език. — Руски и западни езици, 1984, № 1, 2.
3. Данчев, А. Българската транскрипция на английски имена (2 изд.). С., 1982. 
4. Данчев, А., Д. Спасов. Английският правопис. С. 1960.
5. James, C. Contrastive Analysis. L., Longman, 1980.
6. Dulay, Н. С. and М. К. Burt. You Can't Learn Without Goofing. In: J. C. Richards (ed.). Error Analysis L., Longman, 1974.
7. Dulay, Н. С.,  М. К. Burt, S. Krashen. Language Two. Oxford University Press, 1982.
       8. Kohler, K. On the Adequacy of Phonological Theories for Contrastive Analysis. In: G. Nickel (ed.). Papers in Contrastive Linguistics. Cambridge University Press, 1971.
9. Сгуstа1, D. A First Dictionary of Linguistics and Phonetics. L., Andre Deutsch, 1980.
10. Mincoff, M. An Introduction to English Phonetics, S.,  1963.
11. O'Connor, J. Phonetics. Penguin Books, 1973.
12. Sе1inker, L. Interlanguage. — IRAL, Vol. 10, No 3„ 1972. (Български превод в сп. „Руски и западни езици", 1981, № 5.)
13. Стаменов, Хр. Българо-английски'контрасти и интерференция. — Руски и западни езици, 1976, № 2.
14. Wells, J. C. Accents of English. Vol. 1—3. Cambridge University Press, 1982.