ЗА УПОТРЕБАТА НА ЕДИН КАТО ПОКАЗАТЕЛ ЗА НЕОПРЕДЕЛЕНОСТ В БЪЛГАРСКИЯ ЕЗИК 

	Общоизвестен факт е, че сред основните средства за изразяване на категорията определеност/неопределеност в английския език са определителният и неопределителният член, а обикновено към тях се прибавя и т. н. нулев член, т. е. значимото отсъствие на членна форма. В българския език пък има определителен член, а по същата логика, според която се говори за нулев член в някои други езици, може да се приеме неговото наличие и в български. И наистина у някои автори (Георгиев 1967, Молхова 1970, а също и в някои по-нови изследвания) срещаме подкатегорията нулев член при описанието на българския език.
Когато се търсят българските съответствия на английския неопределителен член a, an, първото нещо, което бие на очи, е нулевият член. Веднага обаче трябва да се спомене и възможността за появата на формите един, една, едно, едни като еквивалент на английския неопределителен член. Така в „Английска граматика в сравнение с българския език" се казва: „В българския език няма неопределителен член, поради което в повечето случаи английският неопределителен член не трябва да се превежда". И малко по-нататък: „На български език the numerical  article обикновено се превежда с един, една, едно" (Атанасова и др. 1963: 32-34). Често се изтъква и това, че докато употребата на неопределителния член в английския език е задължителна при определени семантични класове съществителни имена в единствено число, употребата на един като показател за неопределеност в българския език не е задължителна. Във връзка с една от основните функции на английския неопределителен член, „класифициращата" или „неопределящата", М. Минков пише, че в този случай членът може да се преведе с един или пък да не се превежда (Mincoff 1958: 71).
Въз основа на такива общи констатации може да се създаде впечатлението, че един и нулевият член в българския език са в отношение на свободна вариация и могат да се заменят без промяна на смисъла. Един по-подробен анализ обаче ще покаже, че това съвсем не винаги е така. Затова въпросът доколко и как един и нулевият член,  а също и някои други средства за изразяване на неопределеност, могат да се разграничат, представлява значителен интерес.
Разбира се, проблемът за мястото и статуса на един по отношение на категорията определеност/неопределеност стои в българското езикознание въобще, а не само при съпоставка с други езици. Историческата справка показва, че българските граматици още във втората половина на миналия век са осъзнали ролята на един  като показател за неопределеност (Първев 1975: 70-71). Конкретни наблюдения, включително и по разграничаването и противопоставянето на един н нулевия член, се съдържат в някои работи на Св. Иванчев от 50-те и 60-те години (обобщени в Иванчев 1978). Специално с проблемите на един за изразяване на неопределеност се занимава подробната статия на Ст. Георгиев (1967), където фактите се обобщават и систематизират. Въпросите на членуването в съпоставителен план с английски език са обстойно разгледани в монографията на Ж. Молхова „Характер и употреба на члена в българския и английския език" (Молхова 1970), където е казано доста и за един.
Тук с уместно да се изтъкне удобството на наличието на термините „определеност/неопределеност", от една страна, и „членуване", от друга. Те дават възможност да се насочи вниманието към смисловата страна на въпроса (определеност/неопределеност) или към формалната страна на едно морфологично явление в българския език (членуване). Разбира се. формата и значението не могат да се разглеждат откъснато, така че тук става дума по-скоро за избора на изходната точка и организацията на материала. На определеност/неопределеност може да се гледа като на една функционално-семантична област, обединяваща всички възможни изразни средства за определен кръг смислово съдържание, които могат да принадлежат към различни структурни равнища на езика.
Определеност /неопределеност и членуване могат да се разграничат още и по следния начин: докато членуването в българския език засяга не само съществителните имена, но и прилагателните, числителните, притежателните местоимения и причастията (това е основата на един от организиращите принципи на книгата на Ст. Стоянов 1980 върху членуването), то категорията определеност/неопределеност се отнася до именната фраза. Самостойната употреба на членувани прилагателни имена и др. е само привидно изключение от това, тъй като в тези случаи се наблюдава или елипса, или субстантивация, при които в дълбоката структура присъства именна фраза. И така, изразяващата неопределеност форма един винаги ще намира място във функционално-семантичната област определеност/неопределеност. (Срв. появилите се от осемдесетте години насам съпоставителни изследвания, например, Атанасова 1980, Грозева 1979, 1980, Михайлова 1980, където има немалко наблюдения и върху един).
В тази статия ще се опитаме да разграничим някои случаи на употреба/ неупотреба на един с неопределителна функция, или опозицията „съществително с един: съществително с нулев неопределителен член" (Георгиев 1967), както и някои случаи на заменяемост/незаменяемост на тези форми, като си послужим с понятието  р е ф е р е н ц и я. В нашата езиковедска литература то се прилага от Сн. Карагьозова при описанието на определени езикови изрази (съдържащи третолични местоимения, показателни местоимения, определителен член). Авторката дефинира референцията като „отношение между предмета, езиковото съобщение за него и адресата" (Карагьозова 1982: 16). Трябва да се добави, че при един такъв прагматичен подход, включващ участниците в комуникативния акт, не по-малко важна за изучаването на референцията е и ролята на говорещия (адресанта).
В англоезичната литература въпросите на референцията са разгледани доста  подробно от Дж. Лайънс на базата на английски езиков материал (Lyons 1977, седма глава). Цитираната вече дефиниция на референцията е сходна с тази, която намираме у английския автор. Той свързва референцията с отношението между израза и това, към което той се отнася при конкретен случай на употреба. Набляга и на това, че референцията се проявява в изказа, т. е. конкретно употребеното изречение, че обикновено е неприложима към отделната словоформа и никога не се отнася към лексемата като такава. Според Лайънс референцията може да бъде от една страна единична (изразите се отнасят до индивиди) или обща (изразите се отнасят до класове от индивиди), а от друга страна определена (изразите се отнасят до специфични, определени индивиди или класове от индивиди) и неопределена (изразите не се отнасят до специфични индивиди или класове). Вижда се, че тези две семантични опозиции се съчетават една с друга. Важно е да се отбележи, че не всички употреби на езиковите изрази са референциални. Така в английски някои определени именни фрази, т. е. такива, които съдържат например определителен член, могат да бъдат употребени нереференциално  в предикативна функция.
Важна за нас е неопределената референция, която се подразделя на специфична и неспецифична (Lyons 1977: 187-192). Тези термини ни връщат към вече цитираното основно противопоставяне между определена и неопределена референция, което се дефинира именно с тяхна помощ. Тази противоречивост, която се получава при неопределената специфична  референция, се дължи на това, че последната действително има нещо общо с определената референция.
Двата вида неопределена референция се илюстрират със следния пример:

(1)	Every evening at six o'clock a heron flies over the chalet.

Това изречение съдържа неопределената именна фраза а heron — „(една) чапла", маркирана с неопределителен член. Тази фраза може да бъде разбрана по два начина. Тя може да се отнася до специфичен, даден, макар и неидентифициран индивид. Това именно е специфичната неопределена референция. В този случай изречението ще се преведе на български език така:

(1а) Всяка вечер в шест часа над хижата прелита една чапла. 

При това тълкуване на изречението, то може да бъде последвано например от Тя си e свила гнездо край реката.
При второто тълкуване на същия пример изразът а heron е употребен без да се отнася към специфичен индивид — „една или друга, не непременно една и съща чапла". Преводът в такъв случай ще бъде:

(1б) Всяка вечер в тест часа над хижата прелита чапла.

Противопоставянето между специфичната и неспецифичната неопределена референция е особено ясно, когато именната фраза е допълнение на глагол, означаващ увереност, съмнение, намерение и под. Примерът отново е зает от цитирания труд на Лайънс:

(2)	John wants to marry a girl with green eyes.

Ако тук изразът a girl with green eyes - „(едно) момиче със зелени очи" се изтълкува със специфична неопределена референция, той ще предполага съществуването на индивид, който отговаря на това описание. По това неопределената специфично употребена именна фраза се доближава до определената именна фраза the girl with the green eyes - „момичето със зелените очи", без обаче да посочва индивида като определен. При това тълкуване българското съответствие ще бъде:

(2а) Джон иска да се ожени за едно момиче със зелени очи. 

Ако неопределената именна фраза в (2) се разбере с неспецифична референция, тя не предполага съществуването на индивида:

(2б) Джон иска да се ожени за момиче със зелени очи (т. е. за някое момиче, което (да) има  зелени очи).

Въз основа на тези примери можем да заключим, че поне в някои случаи в българския език има тенденция съществителното с един да изразява специфична неопределена референция, а съществителното с нулев неопределителен член - неспецифична неопределена референция. Една от причините, поради които предложената формулировка е толкова предпазлива, е наличието на заменяемост на формите с един и е нулев член и немалко случаи (срв. Георгиев 1967). Ако се вгледаме в посочените български примери по-внимателно и ги подложим на проверка за такава заменяемост, ще видим, че само за примерите с един (1а) и (2а) можем категорично да твърдим, че имат специфична неопределена референция. Макар за изреченията с нулев член (16) и особено (26) тълкуването с неспецифична неопределена референция да е по-вероятно, другото тълкуване изглежда не е изключено. Така (16), също както и (1а), може да бъде непосредствено последвано от: Тя си е свила гнездо край реката.
Лайънс посочва някои теоретични затруднения, свързани с неопределената референция. Съмнително е най-напред дали неопределените неспецифични изрази въобще са референциални (Lyons 1977: 188). Освен това не винаги е лесно да се каже дали една английска именна фраза е употребена със специфична референция или не. Особеност на английските нарицателни имена е, че те (освен ако са употребени като неброими -  mass nouns) трябва да бъдат придружени от член или друг детерминатор. Затова броимите нарицателни имена в единствено число ще бъдат придружени от неопределителен член независимо дали са със специфична или неспецифична референция. В резултат на това изречения като (1) и (2) са двусмислени вън от контекста.
В българския език употребата на детерминатор не е задължителна. Възможността за избор между един и нулевия член позволява известна смислова диференциация между форми от типа на означените с (а) и (б), а различните преводи показват двусмислеността на английските изрази. В българския език двусмислие между специфичната и неспецифична употреба може да има само в случаите с нулев член (16) и в по-малка степен (26). От друга страна, възможността за продължаване на изказването с изречения като Тя си е свила гнездо край реката за (16) и То (момичето) сега живее в Ирландия за (26) не доказва неопровержимо специфичната употреба на неопределените именни фрази. Сам Дж. Лайънс посочва, че независимо дали една неопределена именна фраза е употребена специфично или не, тя може да бъде подета по-нататък в изказа от анафорично употребени третолични местоимения, показателни местоимения или форми с определителен член (Lyons 1977: 189). Така че е възможно и „превключване" от неспецифична към специфична референция в случаите, когато изречения като (16) и (26) се явяват в горепосочения следващ контекст.
Разбира се, и без да работят с понятието референция, езиковедите, които са изследвали въпросите на категорията определеност/неопределеност, са забелязали повечето от смисловите особености на разглежданите употреби. Противопоставяйки формите с определителен член на формите с един Ученикът дойде  -  Един ученик дойде, Ж. Молхова посочва, че изразите с определителен член се отнасят към определен, но и индивидуализиран денотат (Молхова 1970: 6). Оттук следва, че формите с един се отнасят към определен в известен смисъл, но неиндивидуализиран денотат. Това по същество е семантично описание на специфичната неопределена референция.
Св. Иванчев също посочва, че неопределеното местоимение един (по неговата терминология) „във всички случаи означава неопределеност на някакъв единичен, конкретен предмет, т. е. има същата функция, която в езиците с неопределителен член има неопределителният член" (Иванчев 1978: 203). Това отново съответства на специфичната неопределена референция. Ще отбележим обаче, че неопределителният член в езици като английския има и други функции - неспецифично неопределена, генерична и пр.
Пак описвайки случаи, които попадат под специфичната неопределена референция, Ст. Георгиев пише: „В тези случаи неопределителната частица се отдалечава от службата на неопределителния член и понякога заема средищно място между нулевия неопределителен член и определителния" (Георгиев 1967, в: Пашов 1978: 402). Тук виждаме приближаването на специфичната неопределена референция към определената. В съпоставителен план обаче се вижда, че такова приближаване към определителния член е една от характерните функции и на напълно обособения неопределителен член в английския език, така че едва ли с нужно да се говори за отдалечаване от неопределителния член. Пресупозицията за съществуване, която съпътства специфичната неопределена референция също е забелязана: „Формата с неопределителната частица набляга на това, че предметът е действителен, съществувал, произлязъл някога, по неопределено кога и къде. . . Частицата един най-общо загатва за действителен случаи" (Георгиев 1967, в: Пашов 1978:  405).
Най-силно се подчертава близостта на изразите с един до определените от Й. Пенчев, който направо ги включва сред средствата за изразяване на определеност (Пенчев 1984: 26, 75). Той единствен в нашата литература заема такава позиция, всички останали автори причисляват тези изрази към сферата на неопределеността. Но и Пенчев доуточнява, че „предметът с определен, известен за говорещия, но не за слушащия". Интересно у Пенчев с и включването на прозодиката, която често се пренебрегва при граматичното описание. Той изтъква, че докато числителното един носи силно ударение, то непълнозначната дума един, показател (според него) на определеност, е неударена. По този начин омонимията, за която ще стане дума по-нататьк, частично се снема в устната реч.
Интересно е да се види доколко класификацията на случаите на употреба на един и нулевия член във връзка с възможността за заменяемост на тези форми, която намираме у Георгиев (1967), съответства на предложеното тук тълкуване с помощта на референцията. Тази класификация се основава на значението на съществителните имена (конкретни - абстрактни) и на синтактичната им служба в изречението. Случаите на незаменяемост изискват употребата на един. Те са следните: „а) когато конкретно съществително име е подлог…" и „б) когато съществително име (в повечето случаи конкретно) е обстоятелствено пояснение с предлог, който изразява конкретно пространствени отношения…". Във втората група са включени примери, които могат да се тълкуват като предложни допълнения: Искам да помогна на един талант, който никой не е забелязал досега. По-нататък Георгиев посочва и склонността към употреба на неопределителна частица на „несъгласуваните определения с притежателно отношение, … особено когато основната, поясняваната дума е съществително за лице", както и това, че „изобщо възможностите за отстраняване па един са по-малки при съществителните за лица". Всички примери на задължителна употреба на един, които Ст. Георгиев привежда, се характеризират със специфична неопределена референция. Следователно тук може да се постигне по-голямо обобщение с помощта на  понятието (специфична неопределена) референция.
Изреченията, при които един е заменяемо с нулевия член, са групирани от Ст. Георгиев по следния начин:

"а) когато съществителното име (в повечето случаи абстрактно) е подлог с пояснения (съгласувано или несъгласувано определение, подчинено определително изречение и др.)". Оригиналните примери съдържат един. Те всички имат специфична неопределена референция. При изпускането на един не настъпва съществена промяна на смисъла, следователно и с нулев член тук се запазва специфичната неопределена референция.
"б) когато съществителното име е пряко допълнение (конкретно или абстрактно, но в повечето случаи с определение)". Тази група с подобна на предходната (т. а), именните фрази отново са със специфична неопределена референция. Лесно могат да се намерят подобни примери, при които неопределената именна фраза е предложно допълнение.
"в) когато съществителното име е сказуемно определение". Тук са посочени само два примера, при които неопределената именна фраза е употребена нереференциално, а с предикативна функция, т. е. тя не се отнася до индивид или клас от индивиди, а приписва някакъв признак на индивида, назован от подлога. Ще повторим примерите: Столицата представляваше една окончателно обанкрутена община и ... всичко е само една лоша шега. Предикативни изречения от този тип не трябва да се смесват с изреченията за равенство, при които подлогът и сказуемното определение са заменяеми, а изразът, който се явява като сказуемно определение, също е употребен референциално (срв. Lyons 1977: 185). Ще конструираме един такъв пример за илюстрация: Стоян Григоров беше един учител, който ми е преподавал в гимназията. Ще добавим, че и тук заменяемостта е, така да се каже, еднопосочна. В цитираните примери един може да се замени с нулевия член. Но от тук не следва, че при всяка неопределена именна фраза, употребена като сказуемно определение, може да се прибави един без промяна на смисъла. Р. Ницолова (Nicolova 1979: 549) показва, че при предикативна употреба нулевият член и един могат да са в опозиция, където един има службата на интензификатор, наблягащ на положителните или отрицателни качества на назования от съществителното име предмет. Нейният пример е: Той е един учител (не е за приказване). В устната реч интензифициращата функция на един и емоционалното ангажиране на говорещия ще бъдат изразени и чрез интонацията.
Ако обобщим казаното дотук за референциалните употреби на неопределените изрази, получава се следното: Когато неопределена референциална именна фраза в българския език съдържа един, тя е употребена със специфична неопределена референция. Същото важи и за случаите, при които един може да се замени с нулев член при запазване на значението. Както показва Ст. Георгиев (1967), възможността за тази заменяемост зависи от семантиката на съществителното име (конкретно - абстрактно), от неговата служба в изречението и от наличието на пояснения към главната дума на неопределената именна фраза.
След като първият вариант на тази работа (Стаменов 1984) беше завършен, излезе от печат статията на В. Станков „За категорията неопределеност ни имената и българския език" (Станков 1984). Макар авторът й да прави уговорката, че няма да се спира подробно на „връзката на категорията неопределеност с езиковата референция", той до голяма степен се занимава тъкмо с въпросите, повдигнати в настоящата статия и, което е по-важно, достига по същество до същите изводи. Станков различава два вида неопределеност: обща и конкретна. Тяхната семантика с ясно разграничена по следния начин: конкретната неопределеност е неопределеност на единичен, конкретен предмет, при нея има отделяне, избор на един от много (или няколко) предмета от даден клас, тя съответства на представа за конкретен предмет от действителността; общата неопределеност пък изразява само общо понятие за предмета. Станков достига до извода, че „в българския език за двете основни значения на категорията неопределеност на имената са се специализирали два начина на морфологично изразяване. За първото (значението на обща неопределеност) - това е нечленуваната форма на името (нулев член), а за второто (значението на конкретна неопределеност) - формата един (една, едно, в определени случаи едни) плюс нечленуваното име." (Станков 1984: 203). Подробно са разгледани от Станков и случаите на (понякога само привидно) отклонение от тази тенденция, за някои от които вече стана дума и в тази статия.
Лесно може да се види, че конкретната неопределеност у Станков съответства на специфичната неопределена референция, а общата неопределеност - на неспецифичната, а също и това, че изложената от Станков закономерност за употребата на един и нулевия член съвпада с предложеното тук. Станков сам мимоходом посочва връзката между общата/конкретна неопределеност и специфичната/неспецифична неопределеносг. За съжаление в неговата статия е допусната техническа грешка като са разменени дефинициите на специфичната и неспецифична неопределеност, а също и съответствията между обща/конкретна и специфична / неспецифична неопределеност (Станков 1984: 197).
Въпреки голямата близост между общата/конкретна неопределеност и специфичната/неспецифична неопределена референция, те не се покриват напълно. В общата неопределеност на В. Станков се включват и нереференциални употреби на именната фраза (например предикативни). От общата закономерност, изведена от Станков за употребата на един, следва, че тенденцията при нереференциалните употреби на неопределената именна фраза е тя (също като неспецифично-неопределените референциални фрази) да се явява без един. (Срв. цитираното по-горе колебание относно референциалния характер на неспецифично-неопределено референциалните фрази, което показва съществуването на някаква близост между неспецифичната неопределена референция и нереференциалната употреба.) Лакова (1983: 152) също посочва, че адефинитните фрази (т. е. нереференциалните) се употребяват или с нулев член или с един, което „служи да подчертае свойството, назовано със съществителното [и] може да се изпусне от фразата … , при което ще се получи еквивалентна на адефинитната фраза".
Ще кажем няколко думи и за възможността формата един да се употребява в множествено число, отново като израз на неопределеност. Според нас Х. Р. Хауге неправилно твърди, че тя се употребява само при съществителни, които имат само множествено число или се срещат обикновено само в мн. ч. (Хауге 1983: 115). Лесно могат да се съставят примери като: „Снощи дойдоха едни приятели и казаха, че..."
В. Станков (1984: 202-203) също счита, че едни „има относително ограничена употреба: среща се главно при имена на лица". Той обаче цитира и изречения, в които едни се явява с други имена (одушевени и неодушевени). Изглежда, че едни се употребява свободно, ако именната фраза е пояснена от подчинено определително изречение. Това е така, защото подчиненото изречение внася известна определеност и показва специфичната неопределена референция на поясняваната именна фраза: „Получих едни пари, които отдавна чаках" (пример на Станков). Дори и конструираните примери с едни, които Станков привежда като невъзможни, като че ли не са чак толкова неприемливи и могат да се контекстуализират. Вярно е, че ако някой иска да съобщи, че е купил зайци, няма да каже: „Купих едни зайци от пазара". Но ако говорещият иска да добави нещо конкретно за зайците, които е купил (отново специфична неопределена референция), той спокойно може да каже: „Купих едни зайци от пазара, но не знам какво да ги правя".
Ст. Георгиев (1967) посочва употребата на едни в мн. ч. като довод срещу признаването на тази форма за неопределителен член, тъй като това не е присъщо на езиците с развит неопределителен член (Пашов 1978: 409). Неопределителният член в езици като английски, немски и френски произхожда от числитeлното име едно и е запазил в семантиката си елемента „единичност" (срв. за английски Молхова 1970: 19-20). В смислово отношение българският показател за специфична неопределеност един, една, едно, едни всъщност е отишъл по-далече от неопределителния член в споменатите езици, като е преодолял семантичния компонент „единичност" във формата си за мн. ч. Но все пак и българските форми с едни, които се употребяват със съществителни имена в мн. ч., запазват нещо от значението „единичност", доколкото може да се говори за отделянето на една (в известен смисъл определена, конкретна) група предмети, които се противопоставят на останалите от дадения клас. Изразът „едни хора" например, може да се перифразира като „една група хора, известна за мене говорещия, но неидентифицирана за слушателя".
Ако трябва да се търсят още доводи срещу признаването на формата един за неопределителен член, може да се посочи сравнително честата стилистична маркираност на нейната употреба. Членът, определителен или неопределителен, е напълно граматикализирано явление, което обикновено е стилистично неутрално. Някои неопределителни употреби на един са характерни за по-принизения разговорен стил, а други (например близки до генеричната употреби със собствени имена - Само един Йовков може да напише такъв разказ) са книжовно-разговорни. В трети могат да се открият следи от чуждо езиково влияние. Сравни и някои стилистично-емоционални функции на един, посочени от Иванчев (1978: 203) и Хауге (1983: 115).
Понякога в нашата езиковедска литература се среща стремеж на всяка цена да се докаже родният, български произход на дадено езиково явление или пък, ако чуждият произход на някое явление е безспорен, то непременно да се заклейми като загрозяващо езика. Лесно може да се види връзката между една такава позиция и стремежа за опазване на езика от чуждо влияние. Разбира се, борбата за чистотата на родния език има своята важност и значение, но не трябва да се изпада в крайности, които могат да доведат до изопачено тълкуване на езиковите факти или са в разрез с някои тенденции, действащи в живия език. Ролята на езиковите контакти в развитието на отделния езици е безспорна и тя не бива да се подценява. По всяка вероятност разширената употреба на един във функциите на неопределителен член в но-ново време се дължи отчасти и на влиянието на езици като френски, немски и английски и на съответната преводна литература. Това не значи, че въпросното явление е чуждо на езика ни, няма своите корени в него и не се вмества в неговата система. Някои действително нехарактерни. употреби на един като неопределителен член вече са изживени и отречени от езиковата практика (Станков 1984: 201, срв. по тези въпроси и Иванчев 1978: 203-204). От друга страна, основната неопределителна употреба на един за изразяване на специфична референция е здраво установена в езика. По данни на Ц. Николова според изработения от нея честотен речник на съвременния разговорен български език, формата един (заедно с една, едно, едни) се отличава с изключително висока честота на употреба - тя е на тринадесето място (Николова 1987: 211). Няма съмнение, че голям дял за това се пада на употребата на един като показател за неопределеност.
Покрай задачата за конкретното описание на неопределителните употреби на един и изясняването на условията за това, въпросът има и своята чисто теоретична страна. Тя се отнася преди всичко до статуса па един - може ли в тази форма да се види български неопределителен член или не. Няма да се опитваме да разрешим този спорен въпрос. Обзор на различните мнения може да се намери в Георгиев (1967), където се разискват различни доводи и се взема становище, а също и в Грозева (1979, 1980), Атанасова (1980) и Станков (1984). В нашата езиковедска литература, поне до неотдавна, господстваше мнението, че в българския език неопределителен член няма. В по-ново време обаче у автори като Иванчев, Георгиев, Станков, повече или по-малко предпазливо си пробива път схващането, че някои употреби на един се доближават до функциите на неопределителен член, в някои случаи се говори за наченки на неопределителен член, а в други дори се виждат достатъчно основания за признаването на неговото съществуване. Интересно е да се отбележи, че тъкмо в чуждестранната българистика, (Бернщейн 1948, Маслов 1956, 1982, Норман 1980 и др.), съвсем категорично се признава един за неопределителен член. Същото до голяма степен важи и за съпоставителните изследвания на българския език с други езици. (Срв. цитираните вече съпоставителни изследвания върху членуването.) Това сигурно се дължи не толкова на привнасянето на категории от други езици (в руския език дори няма членуване), колкото на поставянето на въпроса в по-общотеоретичен план, а също и на нарасналия интерес към функционално семантичната страна на езиковите явления, особено характерен за съпоставителните изследвания.
Признаването на неопределителната функция на един лесно може да доведе до установяването на о м о н и м и я. На първо място тук идва най-общоприетото разграничаване между числителното и неопределителното местоимение един. Но тъй като езиковедите, които говорят за неопределителен член, обикновено имат предвид само някои неопределителни употреби на тази форма, в рамките на един като показател за неопределеност се появява още едно разграничение. У Ст. Георгиев (1967) то придобива формата на „омонимия на неопределителната частица един и неопределителното местоимение" (Пашов 1978: 405-410). Докато неопределителното местоимение сигнализира наличието на дадено качество, макар то и да не се разкрива конкретно, то при неопределителната частица абстракцията вече не е на лексикално равнище, а се доближава до граматическата. Едната неопределеност е лексикална, а другата синтактико-комуникативна. За разлика от неопределителната частица, която е непълнозначна дума и не може да бъде определение на съществителното име, неопределителното местоимение един образува свободно съчетание с него. Според Георгиев разликата между двата омонима „на практика. . . се проверява с възможността за замяна на местоимението един с някакъв, без да се внасят съществени допълнителни смислови и интонационни промени" (Пашов 1978: 406). Разграничението, предложено от Георгиев, изглежда стройно и теоретически добре обосновано с оглед на различното равнище на езикова абстракция. То улавя и някои тънкости в семантиката на неопределителните употреби па един. Но дали това разграничение може да се прокара така последователно и на практика, при анализа на конкретен езиков материал? Каква е разликата например между Едно момиченце отвори, където според Георгиев едно е неопределително местоимение и примери като Един старец, като се прекръсти, рече: …,  който се цитира при разискване на заменяемостта на неопределителната частица и нулевия член?
Ако неопределителното местоимение един н неопределителната частица са действително омоними, би трябвало изречения като Едно момиченце отвори, взети вън от контекста да са двусмислени, да имат едно тълкуване, равнозначно на Някакво момиченце отвори и друго, при което замяната с някакво би довела до смислова разлика. Да се опитаме да създадем подходящ контекст за двете тълкувания. Това може да стане по-лесно, ако противопоставим Едно момиченце отвори, където едно ще бъде неопределителна частица (според други, неопределителен член), на Някакво момиченце отвори. Тук смисловата разлика между неопределителната частица и неопределителното местоимение, описана от Георгиев, като че ли по-ясно се долавя. Примерът с едно е по-подходящ, ако говорещият е бил в една стая заедно с други хора и при почукването на вратата едно от присъствуващите момиченца става и я отваря. Това е типичен пример за специфичната неопределена референция. Ако пък говорещият е почукал на някаква врата и непознато момиченце му отвори, той би могъл да употреби изречението с някакво. Няма съмнение, че има употреби на един, които се доближават много до неопределителното местоимение някакъв. Затова и Ст. Георгиев говори за заменяемост между тях. И все пак носителите на езика едва ли чувствуват разлика в значението на един като неопределителна частица и като неопределително местоимение и едва ли считат изречения като Едно момиченце отвори за двусмислени. По-скоро, като че ли надделява чувството за разлика между един и някакъв от една страна, и близост (или дори еднаквост) на неопределителните употреби на един от друга, което се диктува от еднаквата / различна форма.
За да попълним списъка на възможните омоними един трябва да добавим и употребата на тази форма като интензификатор, за която вече стана дума, и която по-ясно се обособява смислово. Същата форма е развила и още една употреба - за алтернативност, където един се противопоставя на друг (Николаев 1976: 12), но тогава тя вече излиза вън от сферата на неопределеността и обикновено се придружава от определителния член. Срв. и Лакова (1983:  151), където се изброяват пет различни употреби на един.)
При разискването на омонимията на един възниква въпросът: за какъв вид омоними става дума тук? Явно, това не е омонимия на случайно съвпадащи форми, между които няма никаква смислова връзка, а омонимия, възникнала от разклоняването на значенията на една и съща форма. А може би смисловата връзка между различните или поне някои употреби на един е достатъчно силна за да се говори за многозначност? Това е омонимия преди всичко граматическа, доколкото различните употреби на един могат да се причислят към различни части на речта - числително име, местоимение, частица и пр., подобна на омонимията на образуваните по конверсия глаголи и съществителни имена в английския език. Разсъждавайки върху основите употреби на някои местоимения и тяхната функция на интензификатори, Ницолова (1978: 182-183) посочва трудностите при избора между омонимия или многозначност. Там тя решава въпроса в полза на „полисемия с доста голямо семантично разстояние между основното значение и значението интензификация", но в друга своя работа, публикувана малко по-късно (Ницолова 1980: 117), авторката вижда достатъчно основания интензификаторите да се разглеждат като отделен клас местоимения.
Приемането на омоними в случаи като разглеждания до известна степен произтича от желанието на изследвача да разграничи и класифицира езиковите явления и да им намери място в теоретичната схема, към която той се придържа. Има обаче случаи, когато това трудно може да се направи без насилие над фактите. Тогава някои предпочитат да говорят за постепенен преход от едно качество в друго, за скалиране на категориите. Английският теоретик Халидей (Halliday 1961) въвежда понятието „клайн" (cline) тъкмо за такива случаи. Този подход се предпочита и от съвременната когнитивна лингвистика, която се позовава на теорията за прототипите. При такъв подход изпъква и общото в разглежданите явления. Той е възможен и при описанието на различните употреби на един. Тогава ще се види, че значението „единичност" винаги присъства в един (както видяхме, до известна степен дори и при употребата на тази форма в ми. ч.), а значението „неопределеност" също винаги се съдържа в именната фраза с един (освен, може би, при членуваните форми за алтернативност).
В заключение ще посочим, че референциалният подход към изследването на въпросите на категорията определеност/неопределеност, макар и да не е единствено валиден, може да допринесе за по-пълното и обобщено описание на семантиката на съответните езикови явления.
										1985

ON THE USE OF EDIN AS A MARKER OF INDEFINITENESS IN BULGARIAN 
(Summary)

	The traditional view in the Bulgarian linguistic literature is that the Bulgarian language has no indefinite article and the equivalent of the English indefinite article a/an is the optional appearance of forms of the numeral edin, edna, edno, edni (Атанасова и др. 1963: 32-34, Mincoff 1958: 71). This paper argues that, rather than being in free variation, as the above statement might suggest, the uses of edin as a marker of indefiniteness and the zero article show a strong tendency to be contrasted and differentiated in their function. The paper also discusses the status of edin as a marker of indefiniteness and a possible candidate for a Bulgarian indefinite article. The referential approach proves useful in establishing the distinction between edin and the zero article in Bulgarian: the numeral corresponds to specific reference, while the zero article suggests non-specific and non-referential uses. So the two interpretations of the ambiguous John wants to marry a girl with green eyes have to be rendered in Bulgarian with a noun phrase in object position with edin or with a zero article respectively. The observations and insights of previous scholarship dealing with this problem (often using various terminology), are discussed, together with the degree to which this distinction is strictly observed. Other relevant questions are the semantic class of the noun and the syntactic function of the noun phrase. Special attention is paid to the plural form edni: here the Bulgarian marker of indefiniteness has gone further than the English indefinite article a/an, which also originates from the numeral one, in developing, somewhat paradoxically, a plural form. Those Bulgarian uses overcome the original numerical meaning of oneness, keeping it, perhaps, only in the sense of "one specific group of items/persons". The controversial issue of the status of edin as a marker of indefiniteness in Bulgarian is raised: is it an indefinite article, an indefinite pronoun, an indefinite particle or a numeral? In this connection, the theoretical problem of whether the various uses of edin should be treated as cases of homonymy or polysemy is broached. Without attempting to give a definitive answer to these questions, the article discusses arguments in favour or against some of the different possible solutions.