Съпоставително езикознание, 2011/1, с. 46-64.

Терциум компарационис и 
съпоставителни лексикални изследвания
Палмира Легурска
В данной статье рассматривается понятие tertium comparationis, понимаемое как научный артефакт, создаваемый в целях сопоставительного изучения лексики на материале родственных и неродственных языков. Допускается, что характеристики лексических данных определяют способ выработки данного эталона. Изложены также три модели создания такого эталона – для исследования вторичной номинации предметной лексики, семантики глагольной лексики данной лексико-семантической группы и национально-специфической лексики.
The article presents the concept of tertium comparationis as a research artifact for lexical comparative studies in related and unrelated languages. It is assumed that the characteristics of lexical data define the way of working out this standard. Three models of comparison lexical data are presented – for the secondary meanings of concrete nouns, for the semantics of verb lexicon of the lexical-semantic groups and for comparative studying of the national specific meanings.
В тази работа изяснявам някои проблеми, свързани с въпроса за основата на съпоставка между езиците (терциум компарационис) в двуезични и многоезични лексикални изследвания, разработени от отделни учени и  школи до този момент. Може да се каже, че това е един от най-неизяснените въпроси за теорията и практиката на съпоставителното езикознание.
Поставяните теоретични аспекти на проблема се свързват с конкретни съпоставителни едноезични и многоезични лексикални изследвания, направени от мене най-вече през последните 20 години. Така работата не носи умозрителния характер на чистото теоретизиране, което не би трябвало да характеризира съпоставителното езикознание, тъй като то в голяма степен е както теоретична, така и приложна дисциплина.
Обща история на въпроса.
Съпоставителното езикознание се смята за самостоятелна лингвистична дисциплина, обособила се през последните 50 години и успешно отделила се от други такива като сравнително-историческото езикознание, езиковата типология, ареалната лингвистика и контактната лингвистика. Това се смята за широко известно и на въпроса са посветени възлови работи у нас и в чужбина (Гак 1977, Гак 1983, Гак 1989; Григориева 2001; Данчев 1978, Данчев 1990/ 2001; Джеймс 1980; Кшешовски 1990, Фишак 1981, 1989 и др.; БЕР 1998, с. 239; ЛЕР 1990, с. 481; Ашър 1994, 737–742).
Съпоставителното езикознание е синхронна дисциплина. Теоретична основа в съпоставителните работи са различни лингвистични теории и методи, изборът на определени от тях зависи в голяма степен от предмета на конкретното съпоставително изследване – фонологично, лексикално, граматично. В този смисъл съпоставителното езикознание като самостоятелна лингвистична дисциплина в голяма степен се определя от равнището на развитие на лингвистичната теория изобщо.
В рамките на съпоставителното езикознание се разглеждат редица методологически проблеми, като един от основните е въпросът за критериите на съпоставимост между езиците.
Според Григориева (Григориева 2001, с. 5) въпросът за принципната сравнимост между езиците има два аспекта: от една страна, това е нейният езиков аспект, засягащ проблема за съпоставимостта на отделните езикови явления на сравняваните езици, както и самите езици като цяло. От друга страна, съществува метаезиков аспект, който се отнася до съпоставимостта на отделните теоретични лингвистични описания в частните лингвистики на сравняваните езици.
Допуска се принципната съпоставимост на всички езици помежду им, като косвено потвърждение за това се смятат данните на теорията и практиката на превода (например, теорията за еквивалентността). Принципната съпоставимост между езиците се базира на постулата за присъщата на всички хора способност за познание на “окръжаващия ги свят”, на общността на процеса на познание, както и на въпроса за познаваемостта на “света” изобщо (Григориева 2001, с. 5)  Подобна гледна точка изобщо не противоречи на факта, че във всеки език намира отражение културната, обществено полезната и ежедневна дейност на хората и това от своя страна е определящо за мирогледа им и като следствие е в основата на формирането на езиковите структури и езика като цяло на даден социум в най-широк смисъл. Последното твърдение в своя хипертрофиран вид получава своето развитие в идеите на В. фон Хумболт, Е. Сепир и Б. Уорф за ролята на езика, способен да определя човешкото мислене на говорещите даден език и на възприятието на “света”. Въпросът е коментиран много широко в литературата от чужди и български лингвисти и авторката на статията е взела отношение по него (Димитрова 1969/1989, Молхова 1984, Легурска, Веселинов 2001/2002, Легурска 2003, 2006а, Легурска 2009аб; вж. също Божилова 2006, Костадинова 2008), но не е предмет на внимание тук.
Всеки съпоставителен анализ се състои от три етапа, като се имат предвид посочените два аспекта на съпоставяне – собствено езиков и метаезиков (Григориева 2001, с. 5).
На първо място е желателно да съществува описание на сравняваните езикови явления в единия от съпоставяните езици, като това дава тласък и става предпоставка за възможно съпоставително изследване.
На второ място се установяват възможностите за съпоставимост между езиковите явления в съпоставяните езици.
На трето място се осъществява самият съпоставителен анализ.
При положително решение на въпроса за съпоставимостта между езиците следва процедура на установяване на отношения между съпоставяните явления и търсене на съответната еквивалентност или липсата на такава в рамките на материала на съпоставяните езици. На този етап на анализ възниква въпросът за основата на съпоставка или терциум компарационис.
Да съществува основа на съпоставка между две явления или терциум компарационис това означава да се намери онова общо, което дава възможност техните същности да бъдат съпоставяни.
В този смисъл принципното решаване на въпроса за съпоставимостта се базира на създаването на релация между две езикови явления (или система от явления и факти) и теориите за тях в нашия случай, които да се базират на нещо трето, което става основа на съпоставка между сравняваните явления (терциум компарационис), в това число и езикови, както и на теориите за тях като вид научна рефлексия.
При съпоставката на дадени явления на базата на даден терциум компарационис се установяват различни отношения на функционална равнозначност между тях и това поставя въпроса за еквивалентността като вплетен в този за основата за съпоставка. В този смисъл въпросът за основата на съпоставка е иманентно свързан с въпроса за еквивалентността на единиците, подлагани на съпоставка.
Неслучайно в книгата си “Езикова съпоставка. Гледната точка на съпоставителното езикознание”,  която е обобщение на предишните му съпоставителни изследвания от 70-те и 80-те години, Томаш Кшешовски нарича съпоставителното езикознание “Пепеляшката” на лингвистиката (Кшешовски 1990). Причината за тази омаловажаваща оценка на една наука, която има зад гърба си трудовете на поколения езиковеди, занимаващи се с различни теоретични – общи и частни – и практически аспекти на съпоставителното езикознание, както и на конкретните изследвания в съпоставителен план на различни изследователски области и върху разнообразен езиков материал, вероятно се корени именно в недостатъчното изясняване на въпроса за това, какво е основа на съпоставката – tertium comparationis – и как тя се свързва с проблема за еквивалентността. Според Т. Кшешовски това са двете страни на една и съща монета: иначе казано еквивалентността е принципът, по отношение на който се открива даден терциум компарационис дотолкова, доколкото определени елементи са еквивалентни по отношение на даден терциум компарационис, или че на базата на еквивалентността на дадени елементи се извежда даден терциум компарационис. И обратно – степента, до която даден терциум компарационис може да бъде открит за две езикови единици от различни езици, определя степента, в която тези единици са еквивалентни (Кшешовски 1990, с. 16, цит. по Легурска 2009а, с. 68). 
Лингвистичната история на въпроса за основата на съпоставка или за терциум компарационис може да бъде кратка и дълга.
Ако търсим по-дългия вариант, корените на понятието могат да бъдат намерени в основите на съвременната модерна лингвистика. В този смисъл според К. Хегер всички учени, които са разглеждали предпоставката, че всяко сравнение е наличие най-малко на два сравними обекта (comparanda) и една основа за сравнение (tertium comparationis) и са определяли в работите си, че научно обоснованото сравнение предполага изразяването на comparanda и tertium comparationis в експлицитен вид, могат да се смятат за създатели на теоретичните предпоставки на поставяния в студията въпрос. Това са Ф. де Сосюр, А. Мартине, К. Бюлер, Е. Кошмидер, Л. Тениер, В. фон Вартбург, Б. Потие, А. Греймас и др. (цит. по Хегер 1990, 5-6; запазвам изписването на собствените имена на учените според тяхното въвеждане в българската лингвистика; което става предимно чрез руски източници, в които се спазва традицията за изписване на имената чрез транслитeриране за разлика от българската традиция, опираща се на транскрибиране) или иначе казано, – лингвистите, които се смятат за създатели на ноематичния подход в лингвистиката в един или друг вид. Формулировката на ноемата като терциум компарационис при сравняването на езиците помежду им се обобщава от К. Хегер (Хегер, 1990, 5-25). Авторът смята, че съществуващите модели на езиковия знак трябва да бъдат усъвършенствани по такъв начин, че в тях да се намери място за единици, които да не бъдат свързани с конкретните езици, т.е. да бъдат независими от особеностите на един или друг конкретен език, но да бъдат достатъчно свързани с езика като цяло и в този смисъл да не бъдат извънезикови. Необходимата за подобни ноеми независимост от конкретните езици следва да бъде доказана както в общ вид, така и с помощта на примери, като се построят няколко частни ноематични системи. Различните ноематични категории могат да бъдат изразени в един език лексикално, в друг – морфосинтактично, в трети – синтактично, в четвърти – с помощта на перифрази от още по-голям обем. Като се вземе предвид това, следва да бъде построена йерархия от значещи единици с различна протяжност, които на абстрактно равнище да съответстват на системите на езика (langue) и се наричат от Хегер сигнеми (Хегер 1990, 5-6). Този подход като цяло е характерен за структуралистите и дори и да се допусне, че от гледна точка на днешния ден на развитие на науката “лингвистика” може да бъде характеризиран като ограничен и догматичен (Живов, Тимбърлейк 1997, с. 4), то за съзнанието на учения въпросът не може да се разглежда като разрешен. Изобщо въпросите, свързани с метаезика на лингвистичната наука, в това число и на съпоставителното езикознание, са в процес на постоянно зигзагообразно разгръщане.
К. Бюлер в книгата си “Теория на езика” прави опит да намери подходящи терциа компарационис с цел да фиксира принципите на съпоставка, позволяващи да се систематизират всички съществуващи различия при универсалното сравняване на човешките езици (Бюлер 1934, цит. по Хегер 1990). Е. Кошмидер създава ноематични системи за времевия дейксис, Л. Тениер предлага йерархия на сигнемните рангове на актантния модел, В. фон Вартбург въвежда идея за комплементарност на семасиологията и ономасиологията и пр. Най-общо казано, ако би съществувала теория на идеите в лингвистиката, вероятно този списък би се увеличил в аспекта на обсъждания въпрос.
Изобщо би могло да се каже, че въпросите за терциа компарационис в различните науки са част от науката “ноетика”  - наука за глобалния ум от nous ( ‘ум’, ‘върховен’, ‘вселенски разум’ по Платон), успешно разгръщана от П. Тейяр дьо Шарден и В. В. Вернадски.
От друга страна кратката история на въпроса за терциум компарационис може да бъде изведена само от онези разработки, в които въпросът е поставен теоретично и формулиран експлицитно. Това са изследвания, правени в рамките на съпоставителното езикознание от края на 70-те и началото на 80-те години на 20 в.
Въпросът за основата на съпоставка в лексикалните съпоставителни изследвания се поставя още през 80-те години в изследванията на А. Гудавичус (Гудавичус 1980, 1981, 1985), посветени на съпоставителната семасиология на литовския и руския език. Теоретичните постижения на автора са в две посоки. На първо място, той разглежда лексикалното значение като “съкратен” вариант на когнитивното понятие и извежда като основен принцип на съпоставителната семасиология постулата за когнитивната система като обективно мерило при съпоставката на лексикално-семантичните системи на езиците. При това за съпоставката на два или повече езика се приема за еталон – когнитивна система, еднакво независеща от всеки от съпоставяните езици (Гудавичус 1981, с. 7-8, цит. по Легурска 2009б, с. 3). На второ място, при анализа на вторичните значения от метонимичен тип Гудавичус търси когнитивните съставящи на лексикалното значение и подсказва тяхното възможно използване като терциум компарационис. Подобен опит се прави и от авторката на тази статия също през 80-те години (Легурска 1982, 1984, 1985), като се търсят проявите на универсалните тенденции, регистрирани от С. Улман (Улман 1963) при образуването на метафорите и тяхната “неуниверсална” проява върху материал от предметните имена в руския и българския език като родствени езици. Същата изследователска операция се провежда и при анализа на метонимичните преноси в споменатия тип лексика върху материал на споменатите езици (Легурска 1982, цит. по Легурска 2009б, с. 3). 
Идеята се среща в различни реализации и у други автори.
Така споменатият по-горе Т. Кшешовски е автор, в чиито работи се поставя в теоретичен план въпросът за терциум компарационис като основополагащ. Това става в рамките на разработваната полско-английска програма за съпоставително изследване, осъществявана под ръководството на Я. Фишак (Фишак 1984) от Института за английски език към Университета «Адам Мицкевич» в гр. Познан като една от особено мащабните и дълготрайни програми за съпоставителното изследване на два езика, по-късно цитираната работа става глава в споменатата книга на Т. Кшешовски от 1990 г.  (Кшешовски 1990).
Тук мисля за напълно уместно да добавя, че въпросът за терциум компарационис в българското езикознание се поставя имплицитно, т.е. не се интерпретира теоретично, а се смята за подразбиращ се на страниците на сп. Бюлетин за съпоставително изследване на българския език с други езици през 1976, 1977 и на сп. Съпоставително езикознание (от 1980 г. и по-нататък). В този смисъл съпоставителното езикознание в България като цяло е вървяло в крак с общите тенденции на европейското езикознание.
Вероятно понятието ”терциум компарационис” се анализира теоретично за първи път в проспекта за съпоставително изследване на полския и английския език от Т. Кшешовски през 1984 г., това би показал един цялостен обзор върху проблема. Едновременно с това въпросът се разглежда в паралелни по време изследвания от А. Гудавичус при съпоставка на лексиката в руския и литовския език през 1980, 1981 и 1985 г.
В книгата си “Съпоставително езикознание” А. Данчев разглежда периферно въпроса за терциум компарационис при разработването на т.нар. разширен модел на съпоставителното езикознание. В главата, посветена на методологическите проблеми на съпоставителното езикознание и критериите за съпоставимост, А. Данчев интерпретира въпроса за основата на съпоставка на два езика като въпрос за това какъв метаезик се използва (Данчев 2001, с.16) и в този смисъл, изтъква, че семантиците логици – А. Тарски и Р. Карнап, а също и лингвистите – Ю. Д. Апресян и У. Дайвър, поставят в основата на адекватното семантично описание на езиковите факти и отношения  необходимостта от специален, независим от езика-обект семантичен език. А. Данчев оценява това като издържано в теоретично отношение, но реализацията му чрез твърде утежнен формален апарат и трудно четивно изложение смята за недостатъчно адекватно за целите на анализа (цит. по Легурска 2009а, с. 69).
Друга група автори, пак според А. Данчев, излиза от изходното становище, че естественият език може да бъде метаезик на самия себе си и може да служи като метаезик на описание на други езици (Денисов 1980, с. 246; Караулов 1976, Касабов 1986, цит. по Данчев 2001, с. 16).
Според мене свеждането на въпроса за терциум компарационис единствено до въпроса за метаезика на описание води до извеждане на проблема от основен в частен (Легурска 2009а, с. 69).
Споменатата работа на К. Хегер поставя за първи път въпроса за основата на съпоставка между езиците в аспекта на ноемата и може да се смята, че в нея присъства и исторически обзор на проблема в теоретичен план.
В редица лингвистични изследвания се разглежда въпросът за метода на изработване на основата на съпоставка. Съществуват три начина за формиране на еталон при сравнението (Гак 1989, цит. по Воркачов 2003). За еталон се смята, на първо място, наборът от свойства на единия от съпоставяните езици, това е т.нар. “еднопосочно” сравнение (Косериу 1989: 70, цит. по Воркачов 2003), на второ – еталонът може да бъде извлечен от общите свойства на всички съпоставяни езици и на трето – той може да бъде метаезик (Хелбиг 1989, с. 311, цит. по Воркачов 2003), т.е. да бъде съвкупност от универсалните или хипотетични теоретично установявани инвариантни признаци, по които се съпоставят сравняваните езикови явления или езици (Косериу 1989, с. 70, цит. по Воркачов 2003).
С други думи в последно време тълкуването на понятието терциум компарационис претърпява известни промени. Според Л. Н. Григориева в цитирания обзор (Григориева 2001) основата за съпоставка се разглежда като научен артефакт, целта на който е конституиране на системи от равенства на своего рода еквивалентни явления като отправен момент в съпоставката (Якобсен 1991, цит. по Григориева 2001). Подобна система може да бъде конституирана по различен начин и да има различна степен на обобщение и абстрактност, което зависи от разликите на сравняваните езици или между съпоставяните езикови единици и целите на конкретното изследване (Григориева 2001). Според авторката в сегашния момент от развитието на лингвистиката се предлага да се използват като терциа компарационис: формално изразени езикови категории, логико-семантични критерии, преводаческа еквивалентност, езикови универсалии, функционална еквивалентност, прагматична еквивалентност, речеви актове и др. (цит. по Легурска 2009а, с. 70)
Във всички случаи обаче става дума за формулирането на различни когнитивни системи като обективно мерило при съпоставката на системите на отделните езици. Тези когнитивни системи са трети системи, независими от съпоставяните езици, които са интернационални по своята природа съвкупности от знания за действителността (срв. Гудавичюс 1985, Манакин 1994, Кочерган 1997), формулирани на съответен метаезик, подходящ за конкретното изследване. Изработените терциа компарационис, валидни за конкретното съпоставително изследване, поставят изследователя пред избор, какъв да е избраният еталон. Това в голяма степен зависи от степента на сложност и разнородност на конкретния семантичен състав на съпоставяните езици. В този случай, както беше казано по-горе, са възможни три подхода: 1. за еталон да се приемат свойствата, абстрахирани от свойствата на единиците на единия от съпоставяните езици; 2. еталонът да е конструкт, образуван от изкуствени семантични признаци; 3. еталонът да се формира от общите за съпоставяните езици признаци (Воркачов 2003, цит. по Легурска 2009а, с. 70).
Трите подхода към изработването на еталон на съпоставката могат да бъдат приложени едновременно, ако се допусне, че във всяко съпоставително изследване е възможно разглеждането на три аспекта към един и същ предмет на анализ: да бъде изучаван поотделно всеки език, подлаган на съпоставителен анализ; на тази база да се формулира общ конструкт на определен метаезик за всеки език; еталонът за съпоставка да се формира, като се имат предвид общите признаци от съпоставяните езици и да се допълва с извлечените от всеки език поотделно семантични признаци и това води до процедура на изчисляване на възможните елементи, по които ще се съпоставят привличаните за анализ езици (Легурска 2009а, 2009б). Възможните допълнения към еталона на съпоставката, които на определен етап на анализ изпъкват като разлики, характерни само за един или няколко езика, на следващо стъпало на анализ могат да се разглеждат като общо свойство между езиците (пак там). Като изходни условия се прилагат логическите изисквания за сравнимост на обектите, които трябва да бъдат преди всичко еднородни, т.е. да принадлежат към един и същ логически клас, а признакът, по който те се сравняват и служи за основа на сравнение, да бъде съществен и да се отнася към тези свойства, които формират качествената определеност на предметите на анализ (Воркачов 2003).
Въпросите за съпоставителното изследване на лексиката получават подробно изследване в българската лингвистика в работите на И. Червенкова, разработени върху лексикален материал от руския и българския език. Авторката предлага единен модел за формална и съдържателна съпоставка на два близкородствени езика на базата на анализа на двуезичната ситуация и метода на установяване на еквивалентност по лексикални двойки. При това процедурите при съпоставката се осъществяват последователно и поетапно (Червенкова 1982; Червенкова 1987). 
В редица мои работи от последните 30 години се изработва модел на т.нар.         ”граматика на семантиката” (Касабов 2007) на полисемията на предметните имена за целите на съпоставителното изследване. Моделът се разработва емпирично в началната си фаза върху лексикален материал от руския и българския език като близкородствени, в отделни изследвания се привлича материал и от други славянски езици (Легурска, Сираков 1984; Легурска, Златанов 1985). В последно време моделът се разширява, като се привлича материал от други родствени на българския и неродствени на него езици (Легурска 1982, Легурска 1985, Легурска 1991, Легурска 2002, Легурска 2006а, Легурска 2009в) и се разглежда в аспекта на семантичната типология на вторичната номинация на предметните имена в изброените езици. Направените съпоставителни анализи се отнасят към частносистемната съпоставителна типология, като се прави семантичен модел на полисемията на предметните имена в български, руски, сръбски, чешки, френски и английски език. Извършваното моделиране по езици има гносеологична функция, като едновременно се обясняват и прогнозират изследваните явления по избрани параметри (срв. Пенчева 2007, с. 488).
Според Т.Кшешовски (Кшешовски 1984, Кшешовски 1990, с. 15) в съпоставителните изследвания по лексикология, фонология и синтаксис се използват различни еталони за съпоставка. Авторът се опира на базовото допускане, че обектите, които се съпоставят, съдържат нещо общо, по отношение на което могат да бъдат изявени разликите между езиците. Тази обща платформа на референция той нарича терциум компарационис (Кшешовски 1990, с. 16). При това теоретичните решения се свеждат до два типа: формална кореспонденция и семантична еквивалентност и те служат за терциум компарационис в синтактичните и лексикалните изследвания в съпоставителен план.
Т. Кшешовски посочва като основен въпроса за идентифицирането на различни видове терциум компарационис и конструктивната определяща на характера им. В този смисъл понятието еквивалентност или релацията, която показва какви същности са избрани за сравняване, като не се забравя, че само еквивалентни единици между езиците могат да бъдат сравнявани, е обратната страна на разбирането на основата на съпоставка. (Кшешовски 1990, с. 16).
Така че възлов въпрос при направата на терциум компарационис за дадено съпоставително изследване е понятието еквивалентност, мотивиращо сравнението. Ако парафразираме казаното по-горе във връзка с разбирането на Т. Кшешовски, може да се твърди, че понятията еквивалентност и терциум компарационис са двете страни на една същина.
Така еквивалентността е принципът, по отношение на който се извежда дадена основа за сравнение дотолкова, доколкото определени елементи от съпоставяното пространство са еквиваленти по отношение на дадената основа за съпоставка. Обратното също е вярно: уместността на извеждането на даден терциум компарационис за две езикови единици или езикови пространства от различни езици определя степента на еквивалентност на тези единици или пространства (Легурска 2009б, с. 4).
Изведената от Т. Кшешовски теза предполага да формулирам допълнителни подтези, които ще разгърна по-долу (цит. по Легурска 2009б,  с. 4).
1. Съпоставителните лексикални и граматични изследвания се разработват чрез различен терциум компарационис. Предполага се необходимостта от създаването на различен терциум компарационис, ако се допусне съществуването на езикови равнища на анализ: фонологично, морфологично, словообразувателно, лексикално и синтактично със своя специфика, закономерности и конструкти за изследователски анализ.
2. При съпоставителен анализ на лексикален материал от предметната и предикатна лексика също се използват различни еталони за съпоставка.
3. При изследването на големи масиви националноспецифична лексика и съпоставката на лакуните в различни езици могат да се използват еталони за съпоставителен анализ от рамков тип за даден семантичен отрязък и това предполага изработването на терциум компарационис от чисто релационен тип. 

Разлика при изработването на терциум компарационис в лексиката и граматиката
Терциум компарационис в граматичните изследвания.
Както отбелязах по-напред, създател на теоретичните представи за терциум компарационис е Т. Кшешовски във връзка с англо-полския съпоставителен проект (Кшешовски 1984). По-нататъшното разгръщане на теорията и практиката във връзка с изработването на терциум компарационис за конкретно съпоставително изследване е във връзка с българо-полската съпоставителна граматика и сърбохърватско-полската граматика от колектив К. Фелешко, М. Коритковска, В. Косеска, Й. Миндак и И. Савицка през 1981/82 г. и издаден през 1984 г. (цит. по Косеска 1991, с. 30).
Понятието терциум компарационис (В. Косеска използва термина «език посредник») става ключов въпрос за теоретичните съпоставителни изследвания от 60-те и 70-те години. При бурното навлизане след Н. Чомски през 70-те години на теориите на генеративно-трансформационната граматика, нейните представители не спестяват на създателите на съпоставителните изследвания упрека за липса на критерии, които могат да служат за основа на съпоставителния анализ или иначе казано за липсата на език посредник.
Терминът «език-посредник» е въведен от Лари Селинкър през 1969 г. в доклада му, изнесен на Втория международен конкрес по приложна лингвистика (Селинкър 1972) във връзка с практиката на чуждоезиковото обучение. Според автора това е тип компетентост в крайния език (т.е. на езика цел, който се усвоява и не е роден), която е резултат на компетентността в родния език и системата на крайния език (Селинкър 1972, цит. по Косеска 1991, с. 30). Тази дефиниция, според В. Косеска, не дава яснота за какъв тип компетентност става дума.
Работата по Българо-полската съпоставителна граматика, създадена от голям авторски колектив, е първият опит да се използва обща методология на базата на език посредник при конкретно съпоставително изследване. Езикът посредник се изработва на базата на семантичните категории в духа на К. Айдукевич, като описанието се прави от плана на съдържанието към формалния анализ на изследваните езици (Косеска 1991, 2009). Разграничаването на описателното и съпоставителното представяне се състои, според Косеска, в разграничаване на метаезика, описващ даден език и езика посредник, който е инструмент при съпоставянето най-малко на две езикови системи. Особеностите на създавания за целите на съпоставителната граматика език посредник са следните (цит. по Косеска 1991, 31-32):
1. Смята се, че езикът посредник е изкуствен семантичен език, който се намира на същото равнище като съпоставяните езици А и Б.
2. Той се създава при едновременното съпоставяне на езиците А и Б.
Тук В. Косеска особено подчертава, че без наблюдения и практика в рамките и на двата съпоставяни езика не може да става дума за език посредник. Неслучайно създателят на термина Л. Селинкър говори за компетентност в крайния език, като резултат от компетентността в родния език и системата на крайния език и в този смисъл вероятно има предвид, макар и косвено, тази едновременност на практиката и наблюденията на двете езикови системи от страна на наблюдателя, т.е. на лингвиста, а не изхождането от единия от съпоставяните езици (Косеска 1991, с. 32). 
Подобно допускане за научната методология изобщо прави и М. Пенчева (Пенчева 2007, с. 488) във връзка с възможността за изграждане на научни модели в лингвистиката, в които обект на внимание са много езици и които поради това неизбежно се насочват в руслото на езиковата типология.
3. Езикът посредник трябва да има прости правила, а това зависи от теорията, на която се основава (Косеска 1991,  с. 32).
4. Невъзможно е езикът посредник да бъде заместен от единия от съпоставяните езици (Косеска 1991,  с. 32).
Когато утвърждава, че езикът посредник е изкуствен семантичен език, В. Косеска не твърди, че това е задължително език, създаден от логически понятия. В случая на споменатата по-горе граматика изборът на метаезик се диктува от необходимостта в него да има прости правила, а последното зависи от теорията, която е в основата на езика посредник (Косеска 1991, с. 36). Или според думите на К. Айдукевич «като обръщаме внимание на разликата между логическите концепции, с които обикновено си служат лингвистите, искаме да подчертаем, че логическата концепция е много по-проста и че свързаните с нея анализи подготвят понятиен апарат, който е наложителен за въвеждането на яснота в езиковедските трудове» (Айдукевич 1975, цит. по Косеска 1991,  с. 36).
Като цяло може да се каже, че в Българо-полската съпоставителна граматика се прави за първи път съпоставителен анализ на базата на постепенно обогатяващ се език посредник (Косеска 2009, с. 5). Съставяният език-посредник представлява система от емпирични понятия, откривани в хода на едновременното съпоставително изследване на двата езика и е резултат от теоретични съпоставителни проучвания, подбрани според непротиворечиви теории за описание на съпоставяните езици.
Терциум компарационис в лексикалните изследвания.
Изброените три тези при съставянето на терциум компарационис са реализирани по един или друг начин на практика в мои изследвания (Легурска 1982,1984,1987, 1991, 1997, 2002а, 2002б, 2002в, 2006а, 2009а), част от които са представени подробно на страниците на сп. Чуждоезиково обучение в периода 2002 – 2009 г. и на сп. Български език в периода 1999–2009. Не може да не се съглася с мненията на А. Гудавичюс, В. Н. Манакин и М. Кочерган, че за обективното съпоставяне на лексикално-семантичните системи на даден реален език не може да бъде взет за основа нито един от съпоставяните езици, тъй като резултатът на подобно изследване би бил образът на втория език (този, с който се съпоставя) в огледалото на първия (т.нар. изходен език). Такива съпоставки все пак имат място в лингводидактиката или за нуждите на чуждоезиковото обучение. Проблемът за създаването на терциум компарационис за съпоставителни лексикални изследвания – двуезични и многоезични – стои по-различно. Основата за съпоставка в ролята на терциум компарационис би трябвало да бъде трета система, еднакво независима от съпоставяните езици, която според мнението на изброените лингвисти е интернационална по своята природа когнитивна система като съвкупност от определени знания за действителността (Кочерган 1997, с. 14). 
В цитираните мои статии (Легурска 2009а, 2009б), посветени на отделни аспекти на същността на терциум компарационис при съпоставителни лексикални анализи, се предлагат три различни модела за съпоставително изследване на различни явления, в които трите аспекта се обединяват и се създават конструкти от друг тип, валидни за конкретните съпоставителни изследвания – първият е посветен на изучаването на вторичната номинация на предметната лексика в многоезичен аспект и с оглед на семантичната типология (Легурска 1984, 1990, 2002, 2003); вторият е свързан с изследването на глаголната семантика в двуезичен и многоезичен план (Златанов, Легурска 1997; Легурска, Веселинов 2001-2002); третият изследва възможностите за съпоставка на национално маркирани пространства и създаване на еквивалентност от макротип (Легурска 2002а, 2002б). 
Ще се спра кратко на трите типа терциум компарационис, съставяни от мене за съпоставителен анализ на различни типове лексика върху материал предимно от руския, българския и други славянски езици, а след 2000 г. и на еталони, предназначени за многоезични съпоставителни лексикални изследвания (за родствени и неродствени на българския езици).
Първият тип терциум компарационис е предназначен за съпоставителен анализ на вторичната номинация на предметните имена, представен достатъчно обстойно на страниците на сп. Чуждоезиково обучение (Легурска 2003, 2004аб, 2006, 2007б, 2008). Основен принцип при разработването на този модел е допускането за съществуване на семантичен алгоритъм между тематичната група, вторичното лексикално значение и семантичния множител като когнитивни съставящи на определеното значение за даден език. Този модел се нарича инвариантна семантична структура на прототипен представител на дадена тематична група предметни имена. Той е от типа «контейнер на значенията» и се прави след операции на предварително изчисление на вторичните значения на думите за всеки език, предназначен за съпоставяне с другите. Така след изучаването на значенията на думите в рамките на дадена тематична група в даден език се прави индуктивно изработен списък, представящ теоретично възможните начини за развиване на вторични значения. Списъкът е отворен, т.е. възможно е да се реализира ново значение, поставящо началото на нова когнитивна рамка, макар че в изследвания материал от различни езици досега се повтарят семантичните модели, характерни за даден език, което потвърждава експериментално процедурата изчисление като правилна. На базата на този анализ се прави подредено множество на определена типова полисемия, представена на метаезик, представящ теоретично възможните вторични номинации за дадена тематична група предметна лексика за даден исторически етап, обединяващ няколко поколения езикови носители. Получените модели за всеки език се наслагват и се образува общ модел, който представлява еталон за отчитане на вторичните значения и основа за съпоставка в различни езици. Тази единица е когнитивно-операционална матрица, служеща както за еталон на формиране на вторичните значения на думата в отделния език, така и за терциум компарационис на вторичната номинация между съпоставяните езици. По получения модел се съпоставят вторичните значения на предметните имена от следните тематични групи: съдове, оръдия, мебели, облекло (изкуствени предмети) и растения, животни, части на тялото (естествени предмети) в български, руски, сръбски, чешки, френски и английски език. Съпоставителният анализ води до съставянето на три типа каталози, представящи явлението в изследваните езици: 1. Типология на начините и видовете вторична номинация в съпоставяните езици, реализиращи се като семантични фреквенталии; 2. Типология на семантичните преходи в рамките на всяка фреквенталия, която пренарежда първоначалната матрица на начините за вторично назоваване в изследваните езици; 3. Каталог на семантичните паралели в изредените езици, представящ тяхното семантично единство на най-ниското стъпало – това на семантичните множители, формиращи определено типово значение (Легурска 2006а, Легурска 2009в; Легурска, Бечева, Аврамова, Веселинов, Лилова, Панчев 2009в; вж. също Белб.нет). 
Вторият тип терциум компарационис е предназначен за съпоставяне на глаголна лексика като тип предикатна. Създаването на този модел се базира на допускането за съществуването на семантичен алгоритъм между лексикално-семантичната група глаголи, лексикалното значение и семантичния множител като когнитивни съставящи на значението на глагола в даден език. 
Предполага се още, че глаголните имена като тип предикатна лексика се характеризират с дифузна семантика за разлика от предметните имена, които имат дискретна семантика (Легурска, Златанов 1997; Легурска, Веселинов 2000-2001). В този случай моделът от типа “контейнер от значения” се смята за неподходящ и се прилага друга матрица за правене на терциум компарационис – валентен модел на глаголното значение от табличен тип.
При представянето на глаголната лексика се опираме на някои постулати, известни от интегралния модел на Ю. Д. пресян за глаголната семантика (Апресян 1999). Според този модел глаголите са предикатни думи с валентна организация на значението, валентната структура се предопределя от семантичните компоненти на думата в конкретна конфигурация на определена лексикосемантична група глаголи (Апресян 1974, 119-158). Значението на глагола се представя чрез изброяване на съответните семантични компоненти, предопределени от опозициите на думите в дадена лексикалносемантична група и нейните подгрупи (Апресян 1992, с. 31). На базата на тези допускания се прави терциум компарационис за съпоставка на глаголната лексика във вид на таблица, в отделните клетки на която в хоризонтален ред се представят семантичните компоненти на глагола от дадена лексикалносемантична група или подгрупа, предопределящи синтактичното му поведение, във вертикалните клетки се дава конкретен пълнеж на семантичните компоненти, изразени на метаезик (Легурска, Веселинов 2001-2002).
Принципът на установяване на еквивалентност между лексикалните единици на предикатната лексика е различен от този при предметната лексика. Предикатната лексика се характеризира с различно парцелиране на семантичното пространство на лексико-семантичната група от отделните лексикални единици (например, глаголи) в даден език. Ако се търси еквивалент на дадена лексикална единица от предикатен тип в даден език, то тя се намира в рамките на ветрило от лексикални единици в другия език на базата на установения терциум компарационис. Или иначе казано: ако за предметната лексика е характерно установяване на еквивалентност от типа – лексикална единица в един език:лексикална единица в друг език, то за предикатната лексика е характерна еквивалентност от типа – лексикална единица в един език: ветрила от лексикални единици в другия език на базата на установения терциум компарационис.
Третият тип модел се изработва за съпоставителен анализ на национално специфична лексика, в това число и на т.нар. безеквивалентна лексика. В този случай изработването на терциум компарационис за съпоставителен анализ се базира на определени релации, които дават възможност за съпоставка на лексикалните пространства на функционален принцип по множества. В този случай понятието еквивалентност на отделни лексикални единици в рамките на лексикалната микрогрупа отстъпва място на изработваните релации, които се конституират на метаезик за множество лексикални единици. В този случай възможната еквивалентност се доказва на по-високо равнище – това на множеството (Легурска 2002б, 2002а). За целта се изработват категориални рубрики, в рамките на които може да се търси еквивалентност между лексикалните единици от различните езици, но основани не толкова на семантична, колкото на функционална еквивалентност.
Разликата между разработваните терциа компарационис в съпоставителните лексикални и граматични явления се корени в характера на съпоставяните обекти. В съпоставителните лексикални разработки се съпоставят лексикални единици, групи от лексикални единици или лексикални пространства като “тухли” или “блокове” на аналогични когнитивни единици, пазещи се в семантичната памет по един или друг начин. В този смисъл думите стават основни изследователски единици не по лингвистични, а по психологически причини (Алпатов 2001, с. 11). Граматичните единици (било то морфи, изречения или по-големи единици) са релационни и са съставени от отделни номинативни блокове и в този смисъл тяхната номинативна същност е вторична за разлика от първичната такава за думите. Тези съждения, макар и изказани умозрително, се потвърждават частично от данните за речеви разстройства, например при афазията или детската реч (Алпатов 2001,  с. 11), според които се оказва, че едни участъци на мозъка отговарят за пазене на готови единици, а други – за построяване на други единици от тези единици и за пораждане на изкази. В този смисъл използваните изследователски артефакти като терциум компарационис по своята когнитивна природа при изследване на лексикални и граматични единици се различават: при вторите се използват системи от съотносими релации на функционални еквиваленти (в рамките на функционални категории, според логико-семантични критерии, като преводни еквиваленти, езикови универсалии, прагматични еквиваленти, речеви актове и пр.); при работа с първите се построяват релации на еквивалентни в различна степен номинативни единици – думи.

Б и б л и о г р а ф и я
Айдукевич 1975: K. A j d u k i e w i cz. Logika pragmatyczna. Warszawa, 1975.
Апресян 1974: Ю. Д. А п р е с я н.. Лексическая семантика. Синонимические средства языка. Москва, Наука, 1974.
Апресян 1992: Ю. Д. А п р е с я н. О новом словаре синонимов русского языка. – Известия АН ССР, серия литературы и языка, 1992, № 1.
Апресян 1999: Ю. Д. А п р е с я н и др. Новый объяснительный словарь синонимов русского языка. Первый выпуск, 2-е издание, исправленное. Москва. Школа “Языки русской культуры”, 1999.
 Ашър 1994: K. A. A s h e r: Contrastive Analysis. – The Encyclopeadia of Language and Linguistics. (Ed. In chief ), vol. 2, Pergamon Press, 1994, 737-742.
Белб.нет: Българска електронна лингвистична библиотека. Електронен адрес: http://www.belb.net/Proekti/Proekt-PM/VTOR.htm
БЕР 1998: Контрастивная лингвистика. – Большой энциклопедический  словарь. Языкознание. Москва, Большая русская энциклопедия, 1998. с. 239.
Божилова 2006: М. Б о ж и ло в а. Картина ли е “езиковата картина на света”. – Светът на речника. Светът в речника. (Юбилеен сборник, посветен на 70-г. на чл. кор. дфн Емилия Пернишка). Велико Търново, 2006. 
Бюлер 1934: K. B u h l e r. Sprachtheorie. Die Darstellungsfunktion der Sprache. Jena, 1934 (2.Aufl-Stuttgart, 1965): К.Б ю л е р. Теория языка. (перевод на русский язык). – Белб.нет / 
Воркачов 2003: С. Г. В о р к а ч е в. Эталонность в сопоставительной семантике. – Язык. Сознание. Коммуникация. Москва, 2003, выпуск 25, 6–15: http://kubstu.ru/docs/lingvoconcept/semantics.htm
Гак 1977: В. Г. Г а к. Сопоставительная лексикология. Москва. Наука, 1977.
Гак 1983: В. Г. Г а к. Сравнительная типология французского и русского языков. Москва, Просвещение, 1983.
Гак 1989: В. Г. Г а к. О контрастивной лингвистике. – Новое в зарубежной лингвистике. Том 25, 1989.
Григориева 2001: Л. Н. Г р и г о р ь е в а. Основные положения контрастивной лингвистики и ее внутренняя таксономия. – Немецкая филология в Санкт-Петербургском университете. Традиция и современность. СПб, 2001, 48-67. http://www.kafnemphilspbgu.poshta.ru/sbornik-80 let/6 htm
Гудавичюс 1980: А. Г у д а в и ч ю с. Универсальное и специфическое в лексическом значении – Slavia, 1980, 1-2, 11-14.
Гудавичюс 1981: А. Г у д а в и ч ю с. Теоретические предпосылки сопоставительной семасиологии. – Ceskoslovenska rusistika, 1981, 1, 6 -11.
Гудавичюс 1985: А .Г у д а в и ч ю с. Сопоставительная семасиология литовского и русского языков. Москва, 1985.
Данчев 1978: А. Д а н ч е в. Съпоставително езикознание, теория на превода и чуждоезиково обучение. – Съпоставително езикознание, 1978, № 1, 30-47.
Данчев 1990/ 2001: А. Д а н ч е в. Съпоставително езикознание. Теория и методология. София, Университетско издателство “Св. Климент Охридски”, 2001.
Денисов 1980: П. Н. Д е н и с о в. Лексика русского языка и принципы ее описания. Москва, Русский язык, 1980.
Джеймс 1980: C. J a m e s. Contrastive analysis (Harlow, Essex: Longman). 1980.
Димитрова 1989: С. Д и м и т р о в а. Лингвистична относителност. София, 1989.
Живов, Тимбърлейк 1997: В. Ж и в о в, А. Т и м б е р л е й к. Расставаясь со структурализмом (Тезисы для дискуссии). – Вопросы языкознания, 1997, 3.
Караулов 1976: Ю. Н. К а р а у л о в. Общая и русская идеография. Москва, Наука, 1976.
Касабов 1986: И. К а с а б о в. Семантични проблеми на речниковата работа и теория на семантичен речник-минимум. Кандидатска дисертация, София, БАН, 1986. 
Касабов 2007: И К а с а б о в. Граматика на семантиката. София, Университетско издателство “Св. Климент Охридски”, 2007.
Косеска-Тошева 1991: В. К о с е с к а – Т о ш е в а. За езика посредник в съпоставителните изследвания. – Съпоставително езикознание, 1991, 1, 29 – 37.
Косеска-Тошева 2009: В. К о с е с к а – Т о ш е в а. Многотомна българо-полска съпоставителна граматика. – Български език, 2009, № 1, 5–18.
Косериу 1989: Э. К о с е р и у. Контрастивная лингвистика и перевод: их соотношение. – Новое в лингвистике, выпуск 25, 1989. http://classes.ru. Новое в зарубежной лингвистике. Вып. 25. Контрастивная лингвистика.
Костадинова 2008: П. К о с т а д и н о в а. Концептуализация на времето (Изграждане на езиковата картина на света в новобългарския книжовен език). – Българите. Книжовността. Езикът. София, 2008.
Кочерган 1997: М. К о ч е р г а н. Сопоставительная лексическая семантика: идеи, проблемы, методы. – Съпоставително езикознание, 1997, кн. 1, 11-22.
Кшешовски 1984: T.P.K r z e s z o w s k i. Tertium comparationis. – Fisiak, J. (ed.) 
Contrastive linguistics. Prospects and Problems. Berlin/ New York/Amsterdam, 1984, 75-84.
Кшешовски 1990: T. P. K r z e s z o w s k i. Contrasting Languages. The Scope of Contrastive Linguistics. Mouton de Gruyer, Berlin, New York, 1990.
Легурска 1982: П. Л е г у р с к а. Вторичные лексические номинации конкретных имен существительных. Дисертация за присъждане на научната степен “Кандидат на филологическите науки”, София, 1982, 289.
Легурска 1984: П. Л е г у р с к а. Тематическая группа и типы полисемии предметных имен (на материале русского и болгарского языков). – Болгарская русистика, № 5, 31-39.
Легурска, Сираков 1984: П. Л е г у р с к а, А. С и р а к о в. Образна метафора (върху материал от славянските езици). – Съпоставително езикознание,1984, №. 4,  5-13.
Легурска 1985: П. Л е г у р с к а. Семантичен анализ на вторичните значения на предметните имена в руския и българския език (върху материал от имена, обозначаващи естествени и изкуствени предмети). Ръкопис, София, 1985, 115.
Легурска, Златанов 1985: П. Л е г у р с к а,  И. З л а т а н о в. Номинативна метафора (върху материал от славянските езици). – Съпоставително езикознание, 1985, № 4, 12-26.
Легурска 1987: П. Л е г у р с к а. Проблеми на предметната лексика (върху материал от руски и български език). – Съпоставително езикознание, 1987,  № 5, 27 - 34.
Легурска 1991: П. Л е г у р с к а. Анализ на предметните имена в руския и българския език (теоретични проблеми). Депозиран ръкопис в ЦИНТИ, Сигнатура НД II 14085, София, 1991, 128 с.
Легурска, Златанов 1997: П. Л е г у р с к а, И. З л а т а н о в. О сопоставлении русских и болгарских глаголов деления. – Съпоставително езикознание, 1997, № 3, 5-17.
Легурска 2002: П. Л е г у р с к а. Анализ на предметните имена в руския и българския език (теоретични проблеми). – Българско езикознание, том 3: Проблеми на българската лексикология, фразеология и лексикография, Академично издателство “Проф. М. Дринов”, София, 2002, 89-149. 
Легурска, Веселинов 2001-2002: П. Л е г у р с к а, Д. В е с е л и н о в. Съпоставка на лексикалните картини на света през различни еталони – tertium comparationis. – Български език, 2001-2002, № 2, 51-63.
Легурска 2003: П. Л е г у р с к а. Фрагменти от езиковата картина през призмата на вторичното назоваване (основи на научноизследователски проект). – Чуждоезиково обучение, 2003, №  5, 5-22.
Легурска 2004а: П. Л е г у р с к а. Полисемията в рамките на структурно-семантичното и когнитивното изследване на лексиката. – Чуждоезиково обучение, 2004, № 2, 3–13. 
Легурска 2004б: П. Л е г у р с к а. Отново по въпроса за универсалиите в полисемията. – Чуждоезиково обучение, 2004, № 5, 3–13; – Славистика и общество.VII национални славистични четения, София, Херон прес, 92–98.
Легурска 2006а: П. Л е г у р с к а. Фрагменти от езиковата картина през призмата на вторичното назоваване. Концепция. Съпоставка: руски и български език. Депозиран ръкопис в ЦИНТИ УДК 801.3., Сигнатура НД II 18 719, № 21/2006, 132 с.
Легурска 2006б: П. Л е г у р с к а. Съпоставително-типологичен анализ на лексиката в родствени и неродствени езици (Каталози на типологичните характеристики на вторичното назоваване). – Чуждоезиково обучение, 2006, № 6, 3-14.
Легурска 2007а: П. Л е г у р с к а. За теоретичната основа на проекта «Съпоставително-типологичен анализ на нторичната номинация на предметните имена в български, руски, сръбски, чешки, френски и английски език». − Български език, 2007, № 1, 77–89.
Легурска 2007б: П. Л е г у р с к а. Преподреждане на матрицата при анализ на полисемията в многоезично съпоставително изследване. − Чуждоезиково обучение, 2007, № 5, 3-15.
Легурска 2008: П. Л е г у р с к а. Ономасиологичен каталог на семантичните паралели (върху материал от руски и български език). − Чуждоезиково обучение, 2008, № 3, 3 13.
Легурска 2009а: П. Л е г у р с к а. Някои аспекти на терциум компарационис при съпоставителни лексикални анализи. – Български език, 2009, № 4, 68-78.
Легурска 2009б: П. Л е г у р с к а. За еталона на съпоставка в лексикални изследвания. – Чуждоезиково обучение, 2009, № 4, 3-9.
Легурска 2009в: П. Л е г у р с к а. Съпоставително-типологичен анализ на вторичната номинация на предметните имена в български, руски, сръбски, чешки, френски и английски език. Депозиран ръкопис в НАЦИД № 51/09, Сигнатура № НД 51/09, София, 2009, 156 с.
Легурска 2009г: П. Л е г у р с к а, Н. Б е ч е в а, Ц в. А в р а м о в а, Д. В е с е л и н о в, М. Л и л о в а, И. П а н ч е в. Съпоставително-типологичен анализ на лексиката в родствени и неродствени езици (върху материал от български, руски, сръбски, чешки, френски и английски език). Депозиран ръкопис в НАЦИД № НД 65/ 2009, София, 2009, 1093 с.
ЛЕР 1990: Сопоставительный метод. Лингвистический  энциклопедический  словарь, 1990, с. 481.
Манакин 1994: В. Н. М а н а к и н. Основы контрастивной лексикологии: близкородственные и родственные языки. Киев – Кировград, 1994.
Молхова 1984: Ж. М о л х о в а. Хипотезата на Сапир – Уорф. – Руски и западни езици, 1984, № 5, 9-18.
Пенчева 2007: М.П е н ч е в а. Езикови универсалии и типология. От описание към обяснение. София, 2007.
Селинкър 1972: L. S e l i n k e r. Interlanguage. – International Rewiew of Applied Linguistics, vol. 10, 1972, 3, 209-231.
Улман 1970: С. У л ь м а н. Семантические универсалии. – Новое в лингвистике, вып. 6, 1963, 256–280.
Фишак 1981: J. F i s i a k (ed.). Contrastive Linguistics and the Language Teacher.  Oxford, Pergamon Press, 1981.
Фишак 1984: J. F i s i a k (ed.), Contrastive Linguistics. Prospects and Problems. [Trends in Linguistics. Studies and Monographs, 22], Berlin/ New York/ Amsterdamq, 1984.
Фишак 1989: J. F i s i a k, (ed). Further Insights into Contrastive Analysis. Benjamins, Amsterdam, 1989.
Хегер 1990: К. Х е г е р. Ноэма как tertium comparationis при сравнении языков. − Вопросы языкознания, 1990, № 1, 5-25.
Хелбиг 1989: Г. Х е л ь б и г. Языкознание и сопоставление – преподавание иностранных языков. – Новое в лингвистике, вып. 25, 1989.
Червенкова 1982: И. Ч е р в е н к о в а. О сопоставительном описании русской и болгарской лексики. – Вопросы сопоставительного описания русского и болгарского языков. Фонетика и лексика. София, Наука и изкуство, 1982, 123–182.
Червенкова 1987: И. Ч е р в е н к о в а. Некоторые проблемы семантического изучения лексики русского и болгарского языков. – Годишник на Софийския университет. Факултет славянски филологии. Езикознание. София, 1987, 41–74.
Якобсен 1991: L. F. J a k o b s e n. Auf der Suche nach einem funktionierenden Tertium comparationis in der kontrastiven Linguistik – Neue Fragen der Linguistik. Bd 1/ Hrsg. von E.