УСОЙНИЦАТА
Когато Олга Вячеславовна се появяваше в кухнята с басмена роба, невчесана и мрачна — всички млъкваха, само примусите, изчистени, пълни с газ и скрита ярост, делово съскаха. От Олга Вячеславовна вееше някаква опасност. Един от съквартирантите беше казал за нея:
— Има такива едни мръсници с вдигнат ударник . . . от тях по-далеч, гълъбчета ...
С канче и четка за зъби, препасала хавлиена кърпа, Олга Вячеславовна се приближаваше до мивката и се миеше, като обливаше под крана подстриганата си тъмнокоса глава. Когато в кухнята бяха само жени, тя си смъкваше до кръста робата и миеше раменете си и едва развитите си като на момиче гърди с кафяви зърна. Качваше се на столче и миеше красивите си и силни крака. Тогава можеше да се види на бедрото й дълъг напречен белег, на гърба й, над плешката, розово-бле-стяща вдлъбнатина — изходна следа от куршум, на дясната й ръка при рамото — неголяма синкава татуировка. Тялото й беше стройно, мургаво, със златист оттенък.
Всички тези подробности бяха добре изучени от жените, които населяваха една от многобройните квартири на големия дом в Зарядие. Шивачката Маря Афанасиевна, която люто ненавиждаше Олга Вячеславовна, я наричаше „белязаната". На Роза Абрамовна Бе-зикович, безработна — мъжът й „беше на прехрана" в сибирските тундри, — просто й прилошаваше, щом като видеше Олга Вячеславовна. Третата жена, Соня Варенцова, или както всички я наричаха Лялечка •—• доста хубавичко момиче, което работеше в тютюневия тръст, — щом дочуеше стъпките на Олга Вячеславовна,

излизаше от кухнята, зарязбаше бучащия примус.,. И добре, че Маря Афанасиевна и Роза Абрамовна имаха симпатии към нея — иначе Лялечка би яла загоряла каша едва ли не всеки ден.
След като се измиеше, Олга Вячеславовна поглеждаше жените с тъмните си, „диви" очи и си отиваше в стаята, з края на коридора. Примус тя нямаше и как се хранеше сутрин — никой в квартирата не знаеше. Съквартирантът Владимир Лвович Понизовски, бивш офицер, сега посредник на покупко-продажби на антиквариат, уверяваше, че Олга Вячеславовна всяка сутрин пие шестдесетградусен коняк. Всичко става. Всъщност по-близо до истината беше това, че тя имаше примус, но че от човеконенавистничество го използваше в стаята си, докато това не беше забранено със заповед на жилищното управление. Домоуправителят Журавльов заплаши Олга Вячеславовна със съд и изселване, ако още веднаж се повтори това „антипожарно безобразие", но едва не беше убит: тя запрати по него горящия примус — добре, че той отскочи — и му изтърси, такава псувня на майка, каквато в живота си не беше чувал дори и в празник на улицата. Разбира се, от примуса нищо не остана.
В девет и половина Олга Вячеславовна излизаше. По пътя вероятно тя си купуваше сандвич с някакъв евтин салам и пиеше чай в службата си. Връщаше се в неопределено време. Мъже никога не идваха при нея.
Оглеждането на стаята й през ключалката не задоволяваше любопитството: едни голи стени — нито фотографии, нито картички, само малък револвер над кревата. Мебели — пет на брой: два стола, скрин, желязно легло и маса при прозореца. Понякога в стаята беше прибрано — перденцето на прозореца вдигнато, виждаше се огледалце, гребен, две-три шишенца на олю-. щения скрин, на масата — купчина книги и дори някакво цвете в половинкилограмова бутилка от сметана. Но понякога до вечерта там цареше кошмарен безпорядък: на леглото като че ли се бяха мятали и тръш-кали, целият под — покрит с фасове, сред стаята — нощното гърне. Роза Абрамовна се тюхкаше със слаб глас:
— Това е някакъв демобилизиран войник: та това жена ли е?

381
380

Съквартирантът Пьотр Семьонович Морш, служещ в Медицинско-снабдително управление, ерген с установени навици и с блестящ череп, веднаж, хилейки се, даде идеята да се изгони Олга Вячеславовна, като се вдухне с хартиена фунийка през ключалката десетина грама йодоформ: „Живо същество не може да понесе атмосфера, отровена с йодоформ." Но този план не беше изпълнен, уплашиха се.
Така или иначе, Олга Вячеславовна беше предмет на всекидневни одумвания, кипяха дребните страсти на съквартирантите и ако не беше тя, в квартирата навярно би било много скучно. Все пак ни един любопитен поглед не можеше да проникне в същността на живота й. Дори постоянният страх от нея на съвсем безобидната Сонечка Варенцова оставаше тайна.
Разпитваха Лялечка, но тя разтърсваше къдрици, казваше нещо заплетено, извърташе умишлено разговора. Лялечка, ако не беше нослето й, отдавна да е звезда на екрана. „В Париж от вашия нос — казваше й Роза Абрамовна — ще направят бонбон ... Наистина, току-виж, заминала си за Париж, ах, боже мой!. . . В отговор на това Соня Варенцова само се усмихваше, бузите й розовееха, страстна мечта замъгляваше сините й очички. Пьотр Семьонович беше казал за нея: „Хубавичко момиче, ама глупаво..." Нищо подобно! Лялечка беше силна именно с това, че изглеждаше глупава, и фактът, че на деветнадесет години така безпогрешно си беше изработила свой стил, говореше за нейния скрит и практичен ум. Тя много се харесваше на възрастните, преуморени от работа мъже, на отговорните работници, на стопанските дейци. Извикваше от най-затънтените кътчета на душата им усмивка на нежност. Искаше ти се да я вземеш на коленете си и люлеейки я, да забравиш грохота и вонята на града, цифрите и шумоленето на книжата в канцеларията. Когато тя, изтрила с кърпичка нослето си, сядаше изправена пред пишещата машина, дори мръсните тапети на мрачните помещения в Тютюневия тръст разцъфтяваха като пролет. И всичко това й беше добре известно. Тя беше безобидна и ако Олга Вячеславовна я ненавиждаше, значи, тук наистина се криеше някаква тайна . ..

В неделя, в осем м половина, както обикновено вратата в края на коридора изскърца. Соня Варенцова изпусна чинийката, тихо ахна и изскочи от кухнята. Чу се как тя се заключи и изхлипа. В кухнята влезе Олга Вячеславовна. Около плътно стиснатата й уста бяха легнали две бръчки, високите й вежди бяха свити, циганското й слабо лице изглеждаше болно. Пешкирът беше силно пристегнат около тънката й като на оса талия. Без да повдигне ресници, тя пусна чешмата и започна да се мие, от пръските се образува цяла локва вода ... „А кой ще забърше? Да вземеш, че да й на-тикаш муцуната, та да забърше" — искаше да каже, но премълча Маря Афаиасиевна.
След като изтри мократа си коса, Олга Вячеславовна изгледа с мрачен поглед кухнята, жените и нисичкия Пьотр Семьонович Морш, влязъл през това време от задния вход с парче бял хляб, бутилка мляко и с отвратителното си, вечно треперещо кученце. Сухите, му устни злобно се усмихнаха. С гърбав нос, като на птица, с прошарена брадичка и с едри жълти зъби, той беше въплощение на непоколебимото „тъй, тъй, бъдещето ще покаже..." Обичаше да носи лоши новини. На кривите му крака се мотаеха мръсни панталони, които той навличаше сутрин за в къщи.
След това Олга Вячеславовна издаде някакьв странен гърлен звук и като че ли всичко, което се беше насъбрало в нея, се изтръгна чрез този звук, който напомняше и крясък на хищна птица, и откъслечен скръбен смях.
— Това е безобразие — продума тя с нисък глас, прехвърли пешкира през рамо и излезе.
На пергаментното лице на Пьотр Семьонович се появи иронична усмивка, изразяваща задоволство.
— Нашият домоуправител от преливане изведнаж стана голям чистник — каза той и пусна на пода кучето. Стои долу на стълбището и настоява, че стълбището е замърсено от моето куче. „Това — казва — са негови изпражнения. Ако кучето ви продължава тези прояви по стълбата, ще възбудя съдебно преследване." Аз му казах: „Не сте прав, Журавльов, тези изпражнения не са негови..." И спорихме, вместо той да измете стълбите, пък аз да отида в службата. Такава е руската действителност...

383
382

В това време от края на коридора пак се дочу: „Ах, гова е безобразие!" — и вратата се затръшна. Жените в кухнята се спогледаха. Пьотр Семьонович отиде да пие чай и да си смени домашните панталони с официални. Стенният часовник в кухнята показваше девет.
В девет часа вечерта в милиционерския участък стремително влезе една жена. Кафявата й шлемовидна шапчица беше нахлупена до ушите, високата яка на палтото закриваше шията и брадичката й; тази част на лицето, която можеше да се види, като че ли беше покрита с бяла пудра. Когато началникът на участъка се вгледа в него, откри, че това не беше пудра, а бледност — на лицето й нямаше ни капчица кръв. Като притискаше гърдите си към покритата с мастилени петна маса, жената каза тихо, с някакво непоносимо отчаяние:
— Идете на улица Псковская... Там извърших нещо, сама не зная какво... Сега трябва да умра ...
Едва тогава началникът на участъка забеляза в посинелия й юмрук малък револвер — велодок. Началникът на участъка се прехвърли през масата, хвана жената за китката на ръката и изтръгна от нея опасната играчка.
— А имате ли разрешение за носене на оръжие? — изкрещя той неизвестно защо. Жената с отметната назад глава — пречеше й шапката — продължаваше безсмислено да го гледа. —- Вашето име, презиме, адрес? — попита гой по-спокойно.
—• Олга Вячеславовна Зотова ...
II
Преди десет години в Казан на улица Проломная посред бял ден се запали къщата на второразредния търговец, старообрядеца Вячеслав Иларионович Зотов. На първия етаж пожарникарите откриха два трупа, вързани с електрическа жица: Зотов и жена му, а на горния етаж — безчувственото тяло на дъщеря им Олга Вячеславовна, седемнайсетгодишна девойка, гимназист-ка. Нощницата й беше разкъсана, ръцете и шията й —

нзподрани с нокти; всичко наоколо говореше за отчая1-на борба. Но бандитите, както личеше, не се бяха справили с нея или в бързината да се измъкнат, бяха я само чукнали с търкалящото се тук малко топузче на ремъче.
Не можаха да спасят къщата, цялото Зотово имущество изгоря до конец. Олга Вячеславовна отнесоха в болницата, наложи се да й наместят рамото, да зашият кожата на главата й. Няколко дни тя лежа в безсъзнание. Първото и усещане беше болката, когато сменяха превръзката. Видя седналия на леглото й военен лекар със скъпи очила. Трогнат от красотата й, докторът й зашътка да не мърда. Тя му протегна ръка:
— Докторе, какви зверове! .— и се заля със сълзи. След няколко дни му каза:
— Двамата не познавам — някакви с шинели. .. Третия познавам. Танцувала съм с него... Валка, гимназист ... Аз слушах как убиваха татко и мама ... Пращяха костите им... Докторе, защо беше това! Какви зверове!
— Ш-шт, ш-шт — изплашено шъткаше докторът, очите му зад очилата бяха влажни.
Никой не посещаваше Олечка Зотова в болницата — друго време беше, не беше на хората до това: Русия се разкъсваше от гражданска война, старият живот трещеше и се сриваше, с бясна ярост бяха пропити думите на декретите —- белите афиши, които се пъстрееха навсякъде, където и да погледнеше минувачът. На Олечка не й оставаше нищо друго, освен по цели дни да плаче от непоносима жалост (в ушите й постоянно звучеше страшният вик на баща й. „Недейте!", животинският вопъл на майка й, която никога в живота си не беше викала така), от страх как ще живее, от отчаяние пред неизвестното, което гърмеше, крещеше и стреляше всяка нощ зад прозорците на болницата.
През тези дни, изглежда,, тя изплака всичките си сълзи, отпуснати й за цял живот. Секна нейната весела, безгрижна младост. Душата й стана ръбеста като при заздрявяла рана. Тя още не знаеше колко мрачни и страстни сили се таяха в нея.
Веднаж на пейката в коридора до нея седна човек с превързана ръка. Той беше с болничен халат, по долни гащи и с чехли и все пак някакво топло, весело

385
25. Повести и разкази
384

Здраве лъхаше от него като от желязна печка. Под-свиркваше си едва чуто „Яблочко", като същевременно потрепваше с голите си пети. Сивите му ястребови очи неведнаж мятаха поглед към красивата девойка. Почернялото му широко лице, със скули, покрити с никога не бръсната рядка брада, излъчваше безгрижност и дори леност и само ястребовите му очи изразяваха твърдост и жестокост.
— От венерическото ли? — попита той равнодушно. Олечка  не разбра,  а  след това  пламна от възмущение:
— Убиваха ме, но не ме убиха, ето защо съм тук. — Тя се отмести, задиша, раздувайки ноздри.
— Ей, че приключение, дявол да го вземе! Сигурно е имало за какво. Или така — бандити? А?
Олечка втренчи в него поглед — как можеше да пита така, като че ли за нещо съвсем .обикновено, от скука ...
— Та вие не сте ли чували за нас? Зотови, на Про-ломная?
— А, такава ли била работата! Помня... Ербап момиче сте били, не сте се оставили... (Той смръщи чело.) Тази паплач трябва в огън да се гори, в казан да се вари и може би само тогава ще постигнем нещо ... Толкова народ от този гнусен елемент изпълзя — повече, отколкото можехме да си помислим, — да се чудиш какво да правиш. Цяло нещастие. (Студените му очи огледаха Олечка.) Ето и вие, разбира се, възприемате революцията само така, чрез това насилие... Жалко... Вие самите от старообрядците ли сте? Вярвате ли в бога? Нищо, това ще мине. (Той почука с юмрук по страничната облегалка на пейката.) Ето в какво трябва да се вярва — в борбата.
Олечка искаше да му каже в отговор нещо зло, разбира се, справедливо, което би изразило всичката нейна зотовска озлобеност; но под неговия присмехулно очакващ поглед всичките й мисли се появиха и изчезнаха, без да стигнат до езика й.
Той каза:
— Да, да... Ама че буйно конче! Хубава руска кръв, примесена с циганска ... А иначе ти би преживяла като всички — живота би видяла през прозореца иззад фикуса ... Скука...

— А тоза, което е сега, по-весело ли е"
— Че защо да не е весело? И ще поскиташ, няма цял живот само сметки да правиш ...
Олечка пак се възмути и пак нищо не каза — сви рамене: беше прекалено самоуверен... Само сърдито промърмори:
— Целия град разорихте, цялата ни Русия ще разорите, безсрамници...
— Ама че го казахте — Русия... По цял свят се каним да преминем на конете си... Конете ни бясно препуснаха, само океанът ще ни спре... Щеш не щеш — ще вървиш с нас.
Той се наведе към нея и се засмя, а зъбите му блеснаха с някакво диво веселие. На Олечка й се зави свят, стори й се, че някога вече беше слушала тези думи, че помнеше тези бели зъби, като че ли паметта й се надигаше от бездната на кръвта й и отдавнашни гласове на поколенията й завикаха: „На конете, карай, душо!" Зави й се свят и отново го погледна: седи си човекът по халат, с привързана към врата ръка. Само на сърцето й стана топло, тревожно — сивоокият с нещо й стана близък... Тя се навъси и се отмести към края на пейката. А той, като си подсвиркваше, пак започна да потропва с пета...
Разговорът беше кратък — в болничния коридор, от скука. Човекът си посвирука и си отиде. Олга Вячесла-вовна не научи дори името му. Но когато на другия ден пак седна на същата пейка и погледна към дъното на душния коридор, старателно премисляйки как по-убедително, умно да се изрази, та с един удар да смъкне от него самоувереността му, а той все не идваше — вместо него някакви други кретаха на патерици, — изведнъж й стана ясно, че вчерашната среща я беше страшно развълнувала.
След това почака около една минута — сълзи на обида се появиха в очите й, че ето, тя чака, а той и не иска да знае... Върна се, опъна се на леглото и започна да мисли за него всичко най-несправедливо, което можеше да й роди главата. Но с какво, с какво той я развълнува?
Мъчеше я любопитство, по-силно от самата обида — поне за мъничко да го види: та що за човек е той? Че

386
387

в него няма нищо ... Като него глупаци — милйой .. v Болшевик е, разбира се... Разбойник... А очите му, очите му са такива нагли... И се измъчваше от моминска гордост: за такъв цял ден да мисли! За такъв да кърши пръсти!..,
През нощта цялата болница беше разбудена. Тичаха доктори, санитари, влачеха вързопи. Седяха по леглата си изплашените болни. Навън трещяха колела, носеха се бясно псувни. В Казан влизаха чехите. Червените се бяха евакуирали. Всички, които можеха да се движат, напуснаха болницата. Олга Вячеславовна остана, никой не си спомни за нея.
На разсъмване из болничния коридор тракаха с приклади широкогръди, чисто, по чуждестранному облечени чехи. Някого мъкнеха — помощник-завеждащият с прекъслечен глас закрещя: „Аз съм подчинен, аз не съм болшевик... Пуснете ме, къде ме мъкнете?..." Двама паралитици допълзяха до прозорчето, което гледаше към двора, и шепнешком съобщиха: „Поведоха да го бесят, сиромаха, в плевнята ..."
Олга Вячеславовна се облече — тя беше с болнична сива рокля, — бинта на главата си закри с бяла триъгълна кърпа. Над града плавно се носеше празничният звън на камбаните. Зазоряваше се. Дочуваше се — ту по-високо, ту по-тихо — военната музика на влизащите полкове. Далече, оттатък Волга, тътнеше отдалечаващият се гръм на оръдията.
Олга Вячеславовна излезе от болничната стая. На завоя в коридора я спря патрул — двама ниски мустакати чехи с пшъткане и съскане поискаха да се върне. „Аз не съм пленница, аз съм рускиня" — с пламнали очи им кресна Олга Вячеславовна. Те се засмяха, протегнаха ръце да я ощипят по бузата, по брадичката .. . Но не можеше да върви срещу остриетата на двата насочени към нея щика. Тя се върна, раздувайки ноздри, седна на леглото, а зъбите й от вълнение конвулсивно потракваха.
Сутринта болните не получиха чай, • започна ропот. По обед чехите отведоха петима ампутирани червеноар-мейци. Паралитиците до прозореца съобщиха, че са отвели сиромасите в плевнята. След това в болничната стая влезе руски офицер, пристегнат високо с ремък, с широк, като крила на прилеп, брич. Болните придърпа-

ха към себе си одеялата. Той огледа леглата, присвитите му очи се спряха на Олга Вячеславовна. „Вие ли сте Зотова? — попита. —> Последвайте ме..." Той като че ли летеше на крилата на своя брич, звънтящите му шпори изпълваха с чаткането си пустотата на коридора.
Трябваше да се премине през двора. В този момент от главния вход, към който я водеха, излезе къдрав юноша с руска бродирана риза; някак мимолетно, като слагаше каскета си, я погледна и забърза към вратата ... Олга Вячеславовна се препъна ... Стори й се... Не, това не можеше да бъде...
Тя влезе в приемната и седна до масата, като разглеждаше военния с дългото, изкривено като в лошо огледало лице. Разглеждаше я и той със своите раз-ногледи очи.
— И вие, дъщеря на уважаван в града човек, интелигентна девойка, не се срамувате да се свържете с не-|!    годник?  -— чу тя неговия  укоряващ глас,  който презрително подчертаваше гласните.
Тя направи усилие да разбере какво говори, но някаква настойчива мисъл й пречеше да се съсредоточи, Въздъхна, сложи ръце на коленете си и се зае да разказва всичко, което се беше случило с нея. Офицерът бавно пушеше, отпуснал се на лакътя си. Тя свърши. Той обърна листа хартия — под него имаше бележчица, написана с молив.
— Нашите сведения не съвпадат съвсем — каза той, като бърчеше замислено чело. — Бихме искали да чуем от вас нещо за връзките ви с местната организация на болшевиките. Е? — Ъгълът на устата му се плъзна на-торе, веждите му се изкривиха.
Олга Вячеславовна уплашено наблюдаваше ужасяващата асиметрия на неговото гладко избръснато лице.
— Та вие ... Аз не разбирам ... Вие сте луд ...
— За съжаление, колкото и да е странно това, ние имаме неопровержими данни. (Той държеше цигарата си настрани и като се поклащаше, пусна струйка дим — нищо по-салонно от този човек не можеше да се измисли.) Вашата искреност подкупва ... (Кръгче дим.) Но бъдете докрай искрена, мила моя ... Между впрочем вашите приятели, червеноармейците, умряха като герои. (Едното му пъстро око се насочи някъде към прозоре-

388
389

ца, откъдето се виждаше вратата на плевнята.)  И така, продължаваме да мълчим? Е, няма какво...
Като се хвана за страничните облегала на креслото, той се обърна към чехите:
— Бите, моля...
Чехите подскочиха, вдигнаха Олга Вячеславовна от стола, прокараха ръка по хълбоците, по гърдите й, като мърдаха със задоволство мустаци — опипваха, търсеха джобове под полата й. Той гледаше, приповдигнал се, опулил разногледите си очи. Олга Вячеславовна се задъха. Червенина, цял пожар от кръв заля бузите й. Изскубна се, изкрещя ...
— В затвора! — заповяда офицерът.
Два месеца Олга Вячеславовна прекара в затвора, отначало в обща килия, след това в единична. През първите дни тя едва не полудя от натрапчивата мисъл за вратата на плевнята, подпряна с дъска. Не можеше да спи: и насън въжето омотаваше врата й.
Не я подлагаха на разпит, никой не я викаше, сякаш я бяха забравили. Малко по малко започна да размисля. И изведнъж като че ли пред нея се разтвори книга: всичко й стана ясно. Оня, къдравият, с броди-раната риза, беше наистина Валка, убиецът; нямаше грешка ... От страх, че тя ще направи донесение, той беше побързал да я оклевети: бележчицата с молив беше негов донос ...
Олга   Вячеславовна   можеше  колкото  си ще да   се мята  като дива  котка  в единичната си килия:  когато тя страстно молеше   (през шпионката  на вратата)   да види   началника   на   затвора,   следователя,   прокурора, мрачните тъмничари само извръщаха  глава.  Във възбудата си тя все още вярваше в справедливостта, измисляше какви ли не фантастични планове— да открие хартия и молив, да напише цялата истина до някакви висши власти, справедливи като бог.
Веднъж беше разбудена от груби, резки гласове, от трясък на отваряща се врата. Някой влизаше в съседната килия. Там беше затворен човек с очила — за него тя знаеше само това, че през нощта кашля мъчително. Скочи и се вслуша. Гласовете иззад стената се превръщаха във вик — непоносими, припряни. Изкрещяха се, затихнаха. .В .тишината се .дочу стон^като
390

че ли някому причиняваха  болка  и той се сдържаше като на зъболекарски стол.
Олга  Вячеславойна  се сви в ъгъла,  под прозореца, безумно разтворила очи в тъмнината. Припомни си разказите  (когато беше в общата килия)  за изтезания .. . Като че ли виждаше поваленото, с цвят на пръст лице с очила, повехналите бузи, треперещи от болка . .. Завързват  му с  тел  китките  на  ръцете,  глезените  така, че телта  да достигне  костта...   „Ще проговориш,  ще проговориш" — стори й се, че дочу. Разнесоха се удари, сякаш тупаха килим, не човек... Той мълчеше . .. Удар, отново удар ... И изведнъж се дочу нещо като мучене... „Аха! Ще проговориш!..." И вече не муче-не — страшен вой изпълни целия затвор. .. Като че ли прахът от този страшен килим обви Олга Вячеславовна, повдигна й се, краката й сами се раздвижиха, каменният под се залюля и тя пална по гръб на него... Тази  нощ,   в   която   човек   мъчеше  човек,   покри   с мрак нейната  плаха   надежда   за   справедливост.   Но страстната душа на Олга Вячеславовна не можеше да бъде безмълвна, да бездействува. И след черните дни, когато едва не загуби  разума  си,  тя,  разхождайки се по диагонал в килията, откри спасение:  ненавист, отмъщение. Ненавист,   отмъщение!   О,   само   да   излезе оттук!
Вдигнала глава, тя беше отправила поглед към тясното прозорче; прашните стъкла позвъняваха тихо, изсъхналите паяци се люлееха на паяжините си. С далечни гръмотевични тътнежи въздишаха някъде оръдията (към Казан се движеше Петата червена армия). Пазачът й донесе обеда, изсумтя и погледна изпод око към прозорчето: „Кравайче ви донесох, госпожице... Ако нещо ви е нужно — само чукнете... Ние сме винаги с политическите..."
През целия ден звъняха стъклата. Зад вратите пазачите въздишаха. Олга Вячеславовна седеше на леглото, обхванала колене. До храната не се и докосна. Усещаше тупането на сърцето в коленете си. Гърмяха оръдията зад прозореца. В здрача, пак на пръсти, влезе пазачът и — с шепот: „Ние сме хора зависими, но сме винаги ... за народа ..."
Около полунощ по коридорите на  затвора  започна

391

някакво движение, затръшваха се врати, разнесоха се
страшни викове. Няколко офицери и цивилни заплашваха с оръжие, гонеха надолу тълпа от около триде-сетина затворници. Извлякоха Олга Вячеславовна от килията, с бяг я помъкнаха по стълбите. Тя се извиваше като котка, мъчеше се да захапе ръцете им. За момент в четириъгълника на двора видя раздвиженото от вятъра небе, студът на есенната нощ изпълни гърдите й. След това — ниска врата, каменни стъпала, тежка влага на мазе, пълно с хора; светлинни конуси на джоб-ни фенерчета се замятаха по тухлената стена, по бледните лица, разширените очи ... Бясно псуване на майка ... Гръмнаха револверни изстрели, сякаш сводестият таван на мазето се сгромоляса. Олга Вячеславовна се втурна нанякъде в тъмнината... За миг в лъча на фенерчето се появи лицето на Валка ... Нещо горещо я перна по рамото, огнено вретено проби гръдта й, някой я блъсна по гърба. Тя се препъна и падна по лице в плесента, която миришеше на гъби...
Петата армия беше превзела Казан, чехите бяха отплували надолу с параходите си, руските дружини се бяха разпръснали — кой където види, половината от жителите в ужас пред червения терор бягаше накрай света. Няколко седмици по двата бряга на Волга, на-. бъбнала от есенните дъждове, бродеха подивели бегълци с вързопче и тояжка и търпяха нечувани лишения. Напусна Казан и Валка.
Олга Вячеславовна, напук на здравия разум, остана жива. Когато от мазето на затвора бяха изнесени и наредени един до друг на двора под мрачното ръмящо небе труповете на разстреляните, до нея приседна и внимателно почна да обръща главата й някакъв кавалерист с кожух.
— Това момиче диша — каза той, — трябва някой да изтича за лекар, братлета ...
Беше оня, зъбатият, с ястребовите очи. Той сам пренесе девойката в тъмничния лазарет, спусна се да издири в суматохата на завоювания град „непременно ста-рорежимен професор", нахлу в квартирата на един професор, без да му мисли, го арестува, след като го наплаши до смърт, докара го на мотоциклет в лаза-рета и каза, като сочеше безчувствената, без капчица
.392

кръв    по    лицето    Олга    Вячеславовна:    „Да    остане жива ..."
Тя остана жива. След превръзката и камфора леко отвори посинелите си клепачи и като че ли позна наклонилите се към нея ястребови очи. „По-близо — едва чуто проговори тя и след като той дойде съвсем близко и дълго чака, тя каза неизвестно защо: — Целунете ме ..." Около леглото й имаше хора, беше военно време; човекът с ястребовите очи зашари с поглед, огледа се: „Дяволска работа" — но не се реши, само й оправи възглавницата.
Кавалеристът се казваше Емелянов, другарят Еме-лянов. Олга Вячеславовна го попита за собственото и бащиното име — казваше се Дмитрий Василиевич. Като научи това, тя затвори очи, започна да мърда устни и да си повтаря: „Дмитрий Василиевич."
Неговият полк се формираше в Казан и Емелянов всеки ден навестяваше девойката. „Трябва да ви кажа — повтаряше й той за кураж, — жилава сте, Олга Вячеславовна, като усойница... Мине ли ви, ше ви взема в ескадрона като лично мой ординарец ..." Всеки ден й говореше това и не омръзваше нито на него да говори, нито пък на нея да го слуша. Той се смееше с блестящите си зъби, на нейните моони устни лягаше нежна усмивка. „Ще ви острижем косите, ще ви дам леки ботушки, запазил съм ги от един убит гимназист; на първо време, разбира се, ще ви пристягаме към коня с ремък, за да не се смъкнете от него..."
Олга Вячеславовна действително се оказа жилава като усойница. След всички произшествия у нея като че ли бяха останали само едни очи, но те горяха с не-загасваща страст, с нетърпелива жажда. Ппедишният й живот беше останал на някакъв далечен бряг. Строгият, заможен дом на баща й; гимназията, сантименталните дружки, снежецът по улиците, моминските увлечения по отбиващите се в града им артисти, традиционното обожаване на учителя по руски език — охранения красавец Воронов; гимназиалният кръжок за Херцен и възторжените увлечения на другапите от кръжока; четенето на преводни романи и сладката тъга по северните — каквито няма в живота — героини
393

на Хамсун, тревожното любопитство от романите на Маргерит.. . Нима всичко това беше съществувало? Новата рокля < за Коледа, влюбването по празниците в студента, маскиран като Мефистофел, неговите рогчета от черен сатен, натъпкани с памук. .. Ароматът на цветята, замръзнали при трийсетградусния студ... Тъжната тишина, звънът на църковните камбани през велики пости, постепенно изтъняващият сняг, кафяв в търговската част на града . . . Тревогата на пролетта, трескавото вълнение нощем.. . Вилата на Верхний Услон, боровете, ливадите, сияещата Волга с безкрайните разливи, купестите облаци на хоризонта . .. Всичко това сега тя виждаше може би само насън, в топлината на влажната от сълзите болнична възглавница .. .
В тези сънища — така й се струваше — като разярена сила нахлу Валка с петфунтов топуз на ремък. Този Валка Брикин беше изгонен от гимназията за хулиганство, замина като доброволец на фронта, но след година пак се появи в Казан, като се перчеше с улан-ската си форма и войнишкия си георгиевски кръст. Разказваха, че баща му, полицейският пристав Брикин (същият, който беше издал знаменитата заповед „приставите да влизат в храма божи безпрепятствено"), бил подал молба до командуващия войските в окръга да изпратят син му Валка на най-предните позиции, където по всяка вероятност ще бъде убит, защото за родителското сърце е по-добре да види негодяя мъртъв, отколкото жив... Валка винаги беше гладен, жаден за удоволствия и смел като дявол. Войната го беше научила на ловкост, той беше почувствувал, че кръвта мирише на кисело и — Толкова, революцията му беше развързала ръцете.
Неговият петфунтов топуз беше направил на сол розовия ледец на Олините сънища. Страшно тънък се .беше оказал този ледец, а върху него тя мечтаеше да построи своето благополучие: омъжването, любовта, семейството, здравия, щастлив дом... Под ледеца се таеше бездна... Той изхрущя — и животът, груб и невъздържан, я заля с мътните си вълни.
Олга Вячеславовна така и прие всичко това: бясна борба (два пъти я бяха убивали — не я убиха, сега вече-и от дявола не се боеше), омраза от дъното на душата, корав хляб; за днес и плаха тревога по още не-

вкусената любов —- това е животът... Емелянов сядаше до леглото й, тя мушваше под гърба си възглавницата, стискаше със слаби пръсти края на одеялото, говореше и го гледаше с невинно доверие в очите:
— Така си представях живота: съпругът ми — приличен блондин, аз — с розов пеньоар, -седим си и се оглеждаме в никелираното кафениче. И повече нищо! ... И това било щастие... Мразя тази девойка,.. Щастието си очаквала, ленива глупачко, с домашен тоалет до кафеничето! Ама че негодница!...
Емелянов, с юмруци на хълбоците, се смееше на нейните разкази. Олечка, без това сама да разбира, се силеше цяла да се прелее в него... Сега тя имаше само едно желание: да откъсне тялото си от болничното легло. Подстрига си косите. Емелянов й донесе кавалерийска полушубка, сини, с червени кантове панталони и както й беше обещал — модни ботушки от козя кожа.
През ноември Олга Вячеславовна беше изписана от болницата. В града тя нямаше ни роднини, ни познати. Северни облаци се носеха над безлюдните улици, над магазините със заковани врати шибаше дъжд и вятър. Емелянов пъргаво газеше калта на улиците — търсеше жилище за Олечка. Тя се тътреше на една крачка след него с мократа си, натежала полушубка, с бо-тушките на убигия гимназист, коленете й трепереха, но по-добре да умре, отколкото да изостане от Дмитрий Василиевич. Той беше получил от изпълкома разрешение за жилищна площ за другарката Зотова, измъчвана от белогвардейците, и търсеше нещо специално. Най-на-края се спря на огромната, с колони и прозорци с луксозни стъкла къща на търговците Старобогатови, изоставена-от стопаните й, и я реквизира. През разбитите стъкла на необитаван-ия дом вятърът се разхождаше по анфиладата от стаи с изрисувани тавани и с позлатени, вече изпокъсани мебели. От време на време кристалчетата на полилеите жалостиво позвъняваха. В градината тъжно шумяха голите липи. С удар на крака Емелянов разтваряше двукрилите врати.
— Я погледни, нахвърляли всичко, дяволите, направо на паркета в знак на протест ....
В салона той .направи на парчета.дъбовия орган, кои-

395
394

то заемаше цялата стена — дървените му части отнесе в ъгловата стая с канапета, където запали камината.
— Тук и чайче можете да си направите, и топло, и светло — умеели са да живеят буржоата . . .
Той донесе тенекиен чайник, сушени моркови за заварка, сланина, картофи, грис — всичко необходимо за около две седмици, и Олга Вячеславовна остана сама в тъмния и пуст дом, където тръбите на печките страшно виеха, като че ли призраците на търговците Старо-богатови крещяха от мъка, седнали на покрива под есенния дъжд ...
Сега Олга Вячеславовна имаше време за размишления колкото си щеше. Сядаше на столчето, заглеждаше се в огъня, където започваше да пее чайникът, мислеше за Дмитрий Василиевич: ще дойде ли днес? Добре би било да дойде, тъкмо са се сварили картофите. Тя отдалеч дочуваше стъпките му по кънтящия паркет: влизаше весел, с опасни очи — влизаше нейният живот . .. Откопчаваше револвера и двете гранати, смъкваше мокрия шинел, питаше всичко ли е в ред, не се ли нуждае от нещо.
— Главното е да мине тази гръдна кашлица и да няма кръв в храчките... За Нова година ще бъдете съвсем в ред.
След като изпиеше чаша чай и свиеше цигара от махорка, той разказваше за военните работи, картинно описваше кавалерийските сражения, понякога дотолкова се разпалваше, че беше страшно човек да гледа ястребовите му очи.
— Империалистическата война беше позиционна, окопна, защото в нея нямаше устрем, умираха със съжаление — разказваше той, разкрачил се сред стаята, с извадена от ножницата сабя. — Революцията създаде конната армия . . . Ясно ли ви е? Конят — това е стихия ... Конният бой е революционен устрем .. . Ето — в ръката си имам само една сабя, врязвам се в пехотния строй, летя. към картечното гнездо... Може ли врагът да понесе този мой вид? Не може ... И той бяга в паника, аз го сека — :;ато стрела летя ... Знаете ли какво нещо е кавалерийският бой? Носи се лава срещу лава без изстрел ... Само екот... И ти си като пиян ... Сблъскване... Пада работа... Минута, нека да са най-много две минути... Сърцето не може да понесе

този ужас... Косите ма врага се изправят... И изведнъж обръща конете ... И тогава — сечи, гони ... Пленници няма . . .
Очите му блестят като стомана, стоманената му сабя свисти във въздуха... Олга Вячеславовна го гледаше с изстинал от вълнение гръб, опряла остри лакти о коленете си, притиснала брадичка към свитите си юмручета. И ти се струваше: разсечи със свистящото острие сърцето й — би закрещяла от радост: толкова обичаше тя този човек .. .
Защо той се грижеше за нея? Нима изпитваше към нея само съжаление? Съжаляваше сирачето, като прибрано от улицата кученце? Понякога й се струваше, че я поглежда някак изпод око — с бърз, замъглен от небратски чувства поглед... Огън обливаше бузите й, не знаеше къде да погледне, разтревоженото й сърце летеше в някаква главозамайваща пропаст... Но не; той измъкваше от джоба си московски вестник, сядаше край огъня и четеше на глас фейлетона — долната част на вестника, където „биеха" по цялата световна буржоазия с най-мръсни думи ...
— Ако не с куршум — с думи ще ги свършим ... Ех, как пишат, дяволите му недни! — викаше той, като тропаше с крака от удоволствие.. .
Настъпи зимата. Здравето на Олга Вячеславовна укрепваше. Веднъж Емелянов дойде при нея рано, преди разсъмване:, накара я да се облече и я поведе към плаца, където за пръв път й преподаде законите на кавалерийската стойка и на отношението към коня. На разсъмване заваля мек снежец. Олга Вячеславовна препускаше по белия плац, като оставяше с копитата пясъчни следи. Емелянов крещеше: „Седиш, майка му стара, като куче на ограда! Прибери пръстите на краката, не се навеждай на една страна!" На нея й беше смешно — радостно свистеше в ушите й вятърът, опияняваше гърдите й, на ресниците й се топяха снежинки.
397

396

III
В слабата Девойка се таяха железни сили — кой знае откъде се вземаха! За месец обучение на плаца в конен и пеши строй тя се изпъна като струна, мразовитият вятър зарумени лицето й. „Като я гледаш отстрани — казваше Емелянов, — с пръст да я бутнеш, ще падне, а пък инак — цяло дяволче..." И като дявол беше красива: младите кавалеристи си изкривяваха вратовете подир нея. старите вълци се замисляха, когато Зотова, тънка и висока, с коси, наподобяващи хубава тъмна шапчица, с полушубка, силно пристегната с колан, позвънявайки с шпорите си, преминаваше през задимената от махоръчен дим казарма.
Слабите й ръце се научиха ловко и с усет да управляват коня. Краката й, които като че ли бяха създадени само за буржоазии танци и копринени поли, се развиха и укрепнаха, и особено се възхищаваше Емелянов на нейните прасци: сила, чувствителност, като кърлеж се впиваше в седлото, като овчица стъпваше под нея конят. Научи се да владее и сабята — майсторски сечеше пирамидката и върбалака, но, разбира се, ударът й не беше такъв, какъвто би трябвало да бъде: при удара цялата сила идва от рамото, а раменете й бяха момичешки.
Не беше глупава и по политическата част. Емелянов се страхуваше да не се уригне по буржоазному — сурово беше тогава времето. „Другарко Зотова, каква цел преследва работническо-селската Червена армия? .. ." Олга Вячеславовна скачаше и — без да се запъва: „Борба с кървавия капитализъм, помешчиците, поповете и интервентите за щастието на всички трудещи се на земята ..." Като боец Зотова беше зачислена в ескадрона, който командуваше Емелянов. През февруари полкът беше натоварен на отоплени товарни вагони и беше хвърлен на Деникиновия фронт.
Когато Олга Вячеславовна застана до обяздения си кон на замърсения с оборски тор сняг на станцията, където се стовариха ешелоните, и се загледа в пролетния залез с ветровити облаци, с мрачни, черно-червени и сини отблясъци и ое заслуша в далечните тътнежи на оръдията — цялото й неотдавнашно минало като обида, която не може да се забрави, като отмъстителна не-

навист се надигна у нея.„Хвъ-ъ-рляй цигарите!... На конете! ..." — се раздаде гласът на Емелянов. С леко движение тя седна на седлото, сабята я удари по бедрото ... „Сега не ще се опиташ да дереш ризата ми, да ме заплашваш с петфунгов топуз, няма да ме помъкнеш за лакътя в зимника!" „В тръ-ъс марш! . .." Заскриптя седлото, засвистя влажният вятър, очите се устремиха в пурпурния мрак на залеза. „Конете ни бясно препуснаха, само океанът ще ни спре" — като упоителна песен си припомняше тя думите на любимия другар... Така започна нейният боен живот.
В ескадрона всички наричаха Олга Вячеславовна жена на Емелянов. Но тя не му беше жена. Никой не би повярвал, биха се скъсали от смях, ако знаеха, че Зотова е девойка. Но това криеха и тя, и Емелянов. Да минава за негова жена, беше и по-естествено, и по-просто: никой не смееше да я пипне — всички знаеха, че юмрукът на Емелянов е тежък, няколко пъти му се беше налагало да доказва това и Зотова за всички беше само братле.
Поради задълженията си на ординарец Зотова постоянно се намираше около командира на ескадрона. При похода тя нощуваше с него в една стая и често — на един креват: той — на една страна с главата, а тя — на друга, като всеки се завиваше със своята полушубка. След уморителните, по петдесет версти дневни преходи, след като оправеше коня и хапнеше набързо от баката, Олга Вячеславовна смъкваше ботушите, разкопчаваше яката на сукнената си риза и заспиваше, едва успяла да сложи глава на скамейката, печката или на крайчеца на кревата ... Тя не усещаше кога Емелянов ляга, кога става. Той спеше като звяр — малко, като че ли вслушай с едно ухо в нощните шумове.
Емелянов се държеше с нея сурово, с нищо не я отделяше от бойците и се заяждаше с нея може би дори по-често, отколкото с другите. Едва сега тя разбра силата на неговите ястребови очи: това беше поглед-бор-ба. Добродушието, присмехулничеството се смъкнаха от него по време на похода заедно с излишната тлъ-стина. След нощния обход, убедил се, че конете са в ред, бойците — заспали, заставите и часовите — по

399
398

местата си, Емелянов влизаше в стаята уморен, силНо миришещ на пот, сядаше на скамейката, за да смъкне с последни сили подгизналите си ботуши, и често така, с полусмъкнат кончов на единия крак, седеше съвсем изнемощял. Приближаваше се до кревата и за момент се вглеждаше в пламтящото в съня, обветрено и женско, и детско лице на Олга Вячеславовна. Очите му се замъгляваха, нежна усмивка лягаше на устните му. Но прегрешение той никому не би простил.
Зотова носеше някакво писмо в дивизията. Над степта, ту зелена, ту сивосребриста от пелин, безоблачното майско небе пееше с гласовете на чучулигите. Разигра се кръвта на коня — съвсем като раванлия кон той се движеше в лек тръс. Пресичаха тук-там пътя жълти лалугери. В такова утро човек можеше да забрави, че има война, че врагът настъпва и обкръжава, че пехотните дивизии, без да приемат боя, трошат вагоните, отстъпват към тила, че в градовете има глад, по селата — бунтове. А пролетта, както и по-рано, окичваше с красота земята, будеше мечти. Дори конят, цял в пот поради лошото хранене, пръхтеше от време на време, поглеждаше, подлецът, косо с лилавото си око, като че питаше — може ли да полудува, да поиграе.
Пътят минаваше покрай полузараслото с острица блато, в което се оглеждаше тебеширеният склон, цял в дипли. Конят се спря и се задърпа към водата. Зотова слезе от коня, свали юздата му и той, навлязъл до колене, започна да пие, но едва пое вода, вдигна лисичата си муцуна, цял се разтрепера и силно и тревожно зацвили. И веднага откъм върбалака, на края на езерото, му отговориха с цвилене. Зотова пъргаво му сложи юздата, скочи на седлото и като се взираше, придърпа иззад гърба си ложата на карабината. Във върбалака се раздвижиха две глави и на брега изскочиха двама конника. Това беше конен патрул, но чий? Наш или бял?
Конят на единия наклони глава, прогонвайки конска муха от крака си, конникът се наведе подир юздата и на рамото му блесна златна нашивка ... „Беж!" Олга Вячеславовна удари коня с ножницата, приведе се — и полетяха срещу нея пелиновите храсти, сухият репей ... Чу зад себе си тежък, настигащ я тропот... Из-
400

стрел... Погледна косо — единият от конниците вземаше по-надясно, за да й пресече пътя. Конят му, ръждивочервен донски жребец, се носеше като хрът-ка . . . Пак изстрел изотзад ... Тя смъкна от гърба си карабината, хвърли юздите. Конникът с донския жребец препускаше на около петдесет крачки. „Стой, стой!" — страшно завика той, като размахваше сабя... Това беше Валка Брикин. Тя го позна, удари с крак коня — обърна се срещу него, вдигна пушката и изстрелът й блесна със страшна ненавист... Донският жребец, като въртеше глава, се изправи на задните си крака и изведнъж се строполи, притискайки конника ... „Валка! Валка!" — извика тя диво и радостно — и в същата минута върху нея изотзад връхлетя друг конник... Тя видя само дългите му мустаци, големите му очи, опулени от изненада: „Жена!" — и вдигнатата му сабя вяло звънна по цевта на карабината на Олга Вячеславовна. Конят му го понесе напред. В ръцете й вече нямаше никаква карабина — изглежда, беше я захвърлила или изпуснала ( когато по-късно разказваше, не можеше да си припомни); ръката й почувствува зовящата я, нарастваща тежест на измъкнатата от ножницата сабя, от стиснатото й гърло се изтръгна звук, наподобяващ скимтене, конят й препусна бясно, тя настигна мустакатия и го удари с все сила. Той легна върху гривата, като се държеше с две ръце за тила.
Конят с отсечено дишане носеше Олга Вячеславовна по покритата с пелин степ. Тя видя, че все още стиска дръжката на сабята си. Едва можа да я пъхне в ножницата. След това спря коня; варовитият стръмен склон, езерцето останаха вляво, много назад. Степта беше безлюдна, никой не я преследваше, изстрелите се бяха прекратили. Пееха чучулигите в сияещата синева, пееха мило и сладко, както през детството й. Олга Вячеславовна сграбчи рубашката на гърдите си, стисна с пръсти гърлото си — изплашено се мъчеше да се сдържи, но... нищо не излезе: сълзите й бликнаха и от плач цяла се затресе на седлото.
След това, на път за дивизионния щаб, тя дълго и сърдито три очи ту с едното си юмруче, ту с другото.
В ескадрона сто пъти караха Зотова да разказва тази история. Бойците се смееха с глас, въртяха глави, примираха от смях.
26  Повести и разкази	401

— Ох, не мога. ох, братлета, ама че смях! Една жена заколала двама мъже!...
— Почакай, разкажи: значи, той налетя върху теб и изведнъж завика: „Жена!"
— А големи ли му бяха мустаците?
— Очите си ококори, изуми се.
— Не можа да вдигне ръка, а?
— Е, то се знае.
—— И ти тогава — цап по тила. . Ох, братлета, ще умра ... На ти тебе кавалер — засилил се човекът.
— Е, а след това ти какво?
— Какво „след това"? — отговаряше Олга Вячесла-вовна. — Нищо особено: изтрих си сабята и препуснах към дивизията с писмото.
Едно съществено неудобство имаше походният живот: Олга Вячеславовна не можеше да преодолее стеснителността си. Особено неприятно й ставаше, когато в горещ ден на ескадрона се случеше да се добере до река или езеро; бойците голи-голенички, в облак от воден прах, със смях и кикотене навлизаха във водата на разседланите си коне. Зотова трябваше да търси отделно местенце, някъде зад храстите, зад тръстиката. Викаха й:
— Глупаво момиче, завържи се с една партенка и хайде с нас.
Емелянов много държеше на чистоплътността и спретнатостта. „Има ли конникът пришка на задника си — вън от строя, това вече не е боец — казваше той. — Коннико, най-много пази... Ако обстоятелствата позволяват и лете, и зиме се обливай край кладенеца _ и четвърт час физически упражнения."
Обливането край кладенеца също беше трудно нещо за нея: трябваше да става по-рано от другите, да бяга по студената роса, когато през наслоените облаци и мъгли едва просветваше пурпурният лъч на утрото. Един ден тя извади с жално скърцащото геранило кофа ледена дъхава вода, сложи я на края на кладенеца, съблече се, като потреперваше от студ — и из-веднаж сякаш нещо безшумно докосна гърба й.
Обърна се: на стълбата стоеше Дмитрий Василие-вич и втренчено, някак странно, я гледаше. Тогава тя

бавно отиде зад кладенеца и приклекна така, че можеха да се видят само немигащите й очи. На кой да е от другарите си тя би извикала просто: „Какво си вперил очи, дяволе, я се обърни!" Но гласът й бе пресъхнал от срам и вълнение.
Случаят беше незначителен, но оттогава всичко се промени. Изведнъж всичко стана сложно — дори най-простото. Ескадронът се спря да пренощува в някакви чифлици, които бяха горели, и за спане те получиха един креват, както често им се беше случвало. През тази нощ Олга Вячеславовна легна на самия край на чула, миришещ на кон, и дълго не можа да заспи, макар че с всички сили стискаше клепачи. Все пак тя не усети кога Емелянов беше дошъл. Когато петлите я събудиха _ излезе, че той беше спал направо на пода, при вратата ... Изчезна простотата ... При разговорите Дмитрий Васшшевич се чумереше, гледаше настрани; тя чувствуваше на неговото лице, на своето лице една и съща напрегната, лицемерна маска. И все пак през това време тя живееше пияна от щастие.
Досега Зотова не беше участвувала в сериозен бой. Полкът, заедно с дивизията, продължаваше да се оттегля на север. По време на малките сблъсквания тя постоянно се намираше при командира на ескадрона. Но ето че някъде на фронта се беше случила голяма неприятност — заговориха за нея тревожно и глухо. Полкът получи заповед — да пробие неприятелската линия, да мине през тила и отново да се промъкне до крайния фланг на армията. За пръв път Олга Вячеславовна чу думата „рейд"1. Тръгнаха веднага. Ескадронът на Емелянов беше най-отпред. Привечер се спряха в гората, без да разюздват конете, без да палят огън. Топъл дъжд шумеше по листата — с пръст да ти бръкнат в окото, няма да видиш. Олга Вячеславовна седеше на един пън, когато нечия ласкава ръка легна на рамото й; тя се досети, въздъхна, отметна глава. Дмитрий Василиевич, наведен над нея, я попита:
— Няма ли да се уплашиш? Е, е, внимавай . .. Дръж се по-близо до мен . ..
След това  се раздаде тиха  команда,  бойците  без-
1   Проликване,   обикновено   на   конен   или   партизански   отред, г, тила на противника за бойни действия. — Б.  пр.

402
403

шумно възседнаха конете. Олга Вячеславовна свърна напосоки и докосна със стремето си Дмитрий Васили-евич. Дълго се промъкваха с бавен ход. Под копитата жвакаше, отнякъде достигаше до тях мирис на гъби. След това в непрогледната тъмнина започна да просветва — гората ставаше по-рядка. Отдясно, съвсем близко, блеснаха огнени игли, шумни изстрели преминаха по широколистната гора. Емелянов викна провлечено: „Саби вън, марш, марш!..." Мокрите клони заши-баха лицата, конете се притискаха, пръхтяха, коленете докосваха стъблата на дърветата. И изведнъж сива, задимена, спускаща се надолу поляна се разстла пред очите им, по нея вече се носеха сенки на ездачи. Сушата внезапно се свърши. Олга Вячеславовна заби шпори, конят й, като прибра задницата си, се хвърли в реката ...
Полкът се вряза в неприятелския тил. Препускаха в тъмнината под ниски облаци; кънтеше степта под копитата на петстотинте коня. В пълен галоп внезапно затръбиха тръбачите. Беше заповядано да слязат от конете. По ескадрони раздадоха пагони и кокарди. Емелянов събра около себе си бойците.
— С цел — маскировка сега ние сме сборен полк от Северо-кавказката армия на генерал-лейтенант барон Врангел. Запомнихте ли, песоглавци? (Бойците за-ръмжаха.) Кой там се смее — стискай зъбите, млък, сега аз не съм ви „другарят командир", а „негово ви-сокоблагородие господин капитанът ..." (Той драсна клечка кибрит и на рамото му блесна златен пагон с една черта.) Вие сега не сте „другари", а „долни чинове". Изпъвате се, козирувате, говорите на „Ви". „Ти-ши-и-и-на, мирно!" Разбрахте ли? (Целият ескадрон трополеше; изпъваха се, козируваха, към „Ваше висо-коблагородие" прибавяха разни други грубовати думички.) Пришивайте пагоните, звездата в джоба, кокардата на фуражката .. .
Три дни препуска замаскираният полк в тила на Врангел. Стълбове черен дим се извисяваха след него — горяха железопътни станции, влакове, военни складове, хвръкваха във въздуха помпени станции и барутни складове. На четвъртото денонощие конете се умориха, започнаха да се препъват; в едно затънтено селце се спряха за дневна почивка. Олга Вячеславовна

оправи коня си и още там, без да прекрачи купчината сено, се строполи и заспа. Събуди я силен женски смях — снажна млада жена със запретната над голи прасци черна пола каза някому, като сочеше Зотова: „Какъв е хубавичък..." Младата жена простираше на двора изпрани партенки.
Когато Олга Вячеславовна влезе в стаята, Емелянов седеше до масата сънен, весел, с пух в косата, бос. Значи, неговите партенки бяха изпрани.
— Сядай, сега ще донесат борш. Искаш ли водка? —: каза той на Олга Вячеславовна.
Същата снажна жена влезе с котле борш, като отвръщаше от дъхавата пара румената си буза. Тръсна котлето под носа на Емелянов, раздвижи потното си рамо:
— Като че ли сме ви чакали, ето ви и борш... — Гласът й беше тънък, напевен — самата тя беше свободна, нагла. — Изпрах ви партенките, няма да видите кога ще изсъхнат... — И с похотливи очи мазно погледна Дмитрий Василиевич.
Той издаваше от време на време звуци на одобрение и сърбаше — беше някак цял омекнал.
Олга Вячеславовна остави лъжицата; люта змия клъцна сърцето й — побледня като смъртник, наведе очи. Когато младата жена се измъкна през вратата, тя я догони в коридора, хвана я за ръката и й каза шеп-нешком, като се задъхваше:
— Ти какво: търсиш си смъртта ли? Младата жена  ахна, с мъка измъкна ръката си и избяга.
Дмитрий Василиевич няколко пъти учудено погледна Олга Вячеславовна: каква муха й беше влязла в главата? А когато седна на коня си и видя нейните свирепи, потъмнели очи, разширените й ноздри и уплашено поглеждащата, като плъх, иззад, ъгъла на плевнята, гологлава млада жена — всичко разбра, разсмя се с глас — както някога, като показа всичките си бели зъби. На излизане от вратата той докосна с коляно Олиното коляно и каза изненадващо ласкаво: . — Ах ти, глупавичката ми ...
Сълзите й едва не бликнаха.

405
404

На петия ден откриха, че цяла казашка дивизия преследва по петите замаскирания червен полк. Сега се оттегляха с пълна скорост, като захвърляха измъчените коне. А с настъпването на нощта се завърза ариергарден бой. Полковото знаме беше предадено на първия ескадрон. Без да се спират, нахълтаха в някакво тъмно, без светлини село. Чукаха с дръжките на сабите си по капаците на прозорците. Виеха кучетата, всичко наоколо изглеждаше мъртво, само на камбанарията глухо прокънтя камбаната и затихна.
Доведоха двама селяни _ бяха ги намерили в сламата, чорлави, като дяволи. Те оглеждаха конниците и само повтаряха:
— Братчета,  гълъбчета,  не ни  погубвайте .. .
— За белите ли е вашето село или за съветската власт? — приведен от седлото завика Емелянов.
— Братчета, гълъбчета, сами не знаем . . . Всичко ни взеха, ограбиха ни, всичко олустошиха . . .
Все пак от тях те можаха да разберат, че засега селото от никого не е заето, че наистина очакват казаците на Врангел и че оттатък реката, зад железопътния мост, в окопите се намират болшевиките. Полкът сне пагоните, окачи звездите и премина през моста при своите. Тук стана ясно, че по целия фронт белите настъпват като бесни и че е заповядано да защищават този мост с цената на всичко; а няма с какво да се воюва; картечните ленти не стават на картечниците, в окопите — въшки, хляб няма, червеноармейците са се подули до пукване от вареното жито, настъпи ли нощта — хукват кому където видят очите; агитатор имало, но умрял от дизентерия.
Командирът на полка се свърза по директния кабел с главнокомандуващия: действително беше заповядано да защищават моста до последна капка кръв, докато армията не излезе от обкръжението.
— Живи оттук няма да излезем _ каза Емелянов.
Той загреба от реката вода с две войнишки канчета, подаде едното на Олга Вячеславовна и като приседна до нея, загледа се в неясните очертания на далечния бряг. Мътна, жълтеникава звезда се беше спряла над реката. Цял ден батареите на Врангел..с непрекъснат

огън разрушаваха окопите на болшевиките. А вечерта дойде заповед: да се форсира мостът, да се отхвърлят белите от реката и да се завземе селото.
Олга Вячеславовна гледаше мътното неподвижно отражение на звездата в реката, в което се таеше някаква тъга.
— Е, хайде, Оля — каза Дмитрий Василиевич, — поне час трябва да се поспи. — За пръв път той я нарече по име.
Из храстите по стръмния бряг изпълзяваха с канчета за вода промъкващите се крадешком фигури на бойците: през целия ден те не бяха могли да припарят до реката и никой не беше пил ни капка вода. Вече всички знаеха за страшната заповед. На мнозина тази нощ се струваше последна.
— Целуни ме — с тиха тьга каза Олга Вячеславовна.
Той внимателно остави канчето, привлече я за раменете —• фуражката й падна, очите й се затвориха — и започна да я целува по очите, устата, бузите.
— Своя жена бих те направил, Оля, но сега не бива, ти разбираш. ..
Нощните атаки бяха отбити. Белите укрепиха моста, като омотаха края му с тел, и стреляха надлъж по него с картечници. Сиво утро настъпи над димящата река, над влажните ливади. Земята от двата бряга из-ригваше всяка минута, сякаш черни храсти израстваха. Въздухът виеше и свистеше, на плътни облачета се пръскаха шрапнелите. От грохота хората подивява-ха. Множество тела, проснати по очи, разметнали ръце и крака, се търкаляха недалече от моста. Всичко беше напразно. Повече хората не можеха да вървят срещу картечния огън.
Тогава зад железопътния насип осем комунари се събраха под полковото знаме; изпокъсано и простреляно, на разсъмване то изглеждаше кървавочервено. Два ескадрона се качиха на конете си. Полковият командир каза: „Трябва да умрем, другари" — и бавно отиде при знамето. Осмият беше Дмитрий Василиевич. Те оголиха саби, пришпориха конете, излязоха иззад насипа и с тежък кариер препуснаха по отекващия дъ-счен мост.

406
407

Олга Вячеславовна гледаше: ето, конят на единия падна върху перилата — и конят, и ездачът полетяха от около тридесет метра височина в реката. Седмината достигнаха средата на моста. Още един, като че ли заспал, се свлече от седлото. Първите, достигнали с галоп, сечаха със саби телта. Снажният знаменосец се олюля, знамето клюмна, пое го Емелянов и... в този момент конят му започна да се мята.
Ожесточено пееха куршумите. Олга Вячеславовна се носеше с коня си по пропуканите дъски на главоза-майваща височина. След Зотова забучаха, затресоха се железните перила на моста, зареваха сто и петдесет гърла. Дмитрий Василиевич стоеше с широко разкраче-ни крака, стискаше дръжката на знамето пред себе си, лицето му беше като на мъртвец, от разтворената му уста пълзеше струйка кръв. Олга Вячеславовна стигна до него и изтръгна от ръцето му знамето. Той се люшна към перилата, свлече се. Край него се понесоха ескадроните — гриви, приведени гърбове, святкащи саби.
Всичко се разстрои на другата страна; врагът бягаше, оръдията замлъкнаха. Но още дълго над лавината от конници се развяваше по полето, а после изчезна зад върбите на селото изпокъсаното знаме; с него сега вече препускаше, като блъскаше коня с голите си пети, широкогърбест момък — червеноарме-ец. Той размахваше знамето и крещеше: „Давай, давай, удряй!.. ."
Вдигнаха Олга Вячеславовна от полесражението; тя беше зашеметена от падането и тежко ранена в бедрото. На другарите й от ескадрона им беше много жал за нея: не знаеха как да й кажат, че Емелянов е убит. Изпратиха делегация до командира на полка с молба да наградят Зотова за подвига й. Дълго мислиха — с какво? Табакера — не пуши, часовник — не е женска работа. Във войнишката торба на един от конни-ците бяха намерили брошка от чисто злато: стрела и сърце. Командирът на полка без възражение се съгласи с тази награда, но в заповедта писа с уговорка: „Да се награди Зотова за подвига й със златна брошка — стрела, но сърцето, като буржоазна емблема, да се махне..."
408 :

IV
Както птица, която се носи във ветровито, подлудяло небе и изведнъж с пречупени криле като камък ту-пва на земята, така целият живот на Олга Вячеславовна, нейната страстна, невинна любов секна, разби се и се заредиха дни _ ненужни, тежки и неспокойни. Дълго време тя се търкаля из лазаретите, беше еваку-ирвана със стари, отоплени товарни вагони, мръзнеше под тънкия си шинел, умираше от глад. Хората бяха непознати, зли, за всички тя беше номер еди-кой си от лазаретната ведомост, в целия свят си нямаше ни един близък човек. Противно и мрачно беше да се живее и все пак смъртта не я прибра.
Когато я изписаха от болницата, остригана до кожа, слаба до такава степен, че шинелът и кончовете се мотаеха на нея като на скелет, тя отиде на гарата, където живееха и умираха по пода на помещенията някакви, малко приличащи на хора живи същества. Къле можеше да отиде? Целият свят е като диво поле. Върна се в града, в сборния пункт при военния комисар, представи документите си и получената в награда брошка — стрелката и скоро след това замина в Сибир — да воюва.
Тракане на вагонни колела, малка нажежена желязна печка всред сивосинкав дим, хиляди, хиляди версти, дълги като пътищата песни, воня и мръсен сняг в казармата, крещящи букви на военни плакати и дявол знае какви още афиши и съобщения — някакви парчета хартия, шумолещи на студа, мрачни митинги сред стени от греди, в полумрака на димяща лампа и — пак снегове, борове, дим от огньове, познат звук от железни бичове, студ, изгорени села, кървави петна по снега, хиляди, хиляди трупове, като разпилени дърва, затрупани с оборски тор .. . Всичко това се преплиташе в спомените й, сливаше се в един дълъг низ от безкрайни бедствия.
Олга Вячеславовна беше слаба и черна; можеше да пие автомобилен спирт, пушеше махорка и когато трябваше, псуваше не по-лошо от другите. Малцина я признаваха за жена, беше прекалено мършава и зла като усойница. Имаше един случай, когато една нощ в казармата при нея се вмъкна бездомен фронтовак с големи бърни — Бърньо — и поиска да се позабавлява с нея,
409

но неочаквано ожесточена, тя така го удари с дръжката на нагана си по носа между очите, че трябваше да го отведат в лазарета. След този случай изчезна дори желанието да помислят за „Усойничето"...
Пролетта я запрати във Владивосток. За пръв път в живота си тя видя океана — син, тъмен, жив. Тичаха, устремяваха се към брега дълги гриви от пяна, вълните се издигаха още на хоризонта и достигнали вълнолома, блъскаха се в него и политаха нагоре като някакъв ефирен облак. На Олга Вячеславовна й се прииска да пътува с кораб. Оживяха в спомените й картинките, за които в детството си бе мечтала: брегове с невиждани дървета, планински върхове, слънчев лъч от необятните облаци и спокойният път на малък кораб... Да плува крлй пое Бур, да поседи тъжна на някой камък край река Замбези . . . Всичко това беше, разбира се, глупаво ... Никой не я взе на кораба си, само в пристанищната тайна кръчмичка старият лоцман, който я взе за проститутка и с пиянски сълзи оплака нейната загубена младост, татуира на ръката й котва: „Помни — й каза той, — това е надежда за спасение . .."
След това войната свърши. Олга Вячеславовна си купи на пазара пола, ушита от зелено плюшено перде, и тръгна да работи из различни учреждения: като машинописка в изпълкома, като секретарка в Главлес1 или просто така, като канцеларска госпожица, прехвърляща се заедно с бюрото си от етаж на етаж.
Не се задържаше дълго на едно място — непрекъснато се местеше от един град в друг, все по-близо до Русия. Мислеше си: да може да мине по оня мост, над оня бряг, където, като загреба от реката с войнишкото си канче, за последен път приседна до нея Дмитрий Василиевич ... Би намерила и оня ракитов храст, и измачканата трева, където седяха . . .
Миналото не можеше да бъде забравено. Живееше самотно, сурово. Но военната жестокост полека-лека отпадаше от нея — Олга Вячеславовна отново ставаше жена . ..
1  Главно  управление по дърводобив  и дървообработване.     —
Б.   пр.   -	-',..;."'-—       "•.-,•• ~, '•"•'
410

V
На двадесет и две години тя трябваше да започне за трети път живота си. На това, което сега ставаше, гледаше като на усилие да се впрегнат в работен хамут бойни коне. Потресената страна все още цяла беше настръхнала, очите й, още налени с кръв, търсеха какво да разрушат, а вече навсякъде, отделяйки днешния ден от вчерашния, започнаха да се белеят разлепените декрети, които зовяха да се поправя, да се изгражда, да се строи.
Тя четеше и слушаше всичко това, и струваше й се, че то е по-трудно и от войната. Градовете, в които беше живяла, бяха разрушени с дива жестокост, всичко се беше изкривило и рухнало, пожарищата бяха обрасли с коприва — човекът живееше с една рогозка. Човекът четеше и спеше, но и насън все още му се явяваха призраците на войната. Творчеството му се изразяваше в производството на метлички за баня и глинени съдове, каквито са правели на времето прадедите му.
Декретите зовяха да се възстановява и твори. С чии ръце? Та със своите, ето с тези, с все още закривани като у хищна птица пръсти ... В часовете на залеза Олга Вячеславовна обичаше да се скита из града — вглеждаше се в недоверчивите, мрачни лица на хората с неразгладени бръчки на гняв, ужас и ненавист: тя добре познаваше тази конвулсия на устата, тези остатъци от зъби, тези дупки на мястото на зъбите, разрушени през войната. Всички минаха през нея — от момчето до стареца ... И ето, те се скитат по замърсения град, облечени с дрехи от чували, миришещи на кисело, или от пердета на разни буржоа, с изпокъсани цървули, настръхнали, готови всеки момент или да заплачат, или да убият.
Разлепените декрети настойчиво зовяха — да се твори, да се твори, да се твори .. . Да, това е по-трудно, отколкото с пироксилинова бомба да вдигнеш във дъз-духа мост, в конен строй да накълцаш прислугата на някоя батарея, да изпотрошиш с шрапнел стъклата на фабричния корпус... Олга Вячеславовна се спираше пред пъстрия плакат, залепен на изкривената ограда. Някой вече беше намацал по него кръст, беше издраскал 'неприлична, дума. Тя разглеждаше лицата,, каквито
41

в живота няма, развяващите се знамена, стоетажните къщи, комините, дима, насочен към танцуващите букви: „Индустриализация"... Тя беше девствено впечатлителна и мечтаеше пред красивия плакат — вълнуваше я величието на тази нова борба.
Залезът ставаше все по-мрачен; с последен порив на своите багри, проникнали иззад куршуменосив облак, той пламтеше по изпотрошените стъкла на зеещите пусти домове. От време на време лениво минаваше някой, като гризеше семки и плюеше в калта на неутъпканата улица, където се търкаляха ръждиви ламарини и озъбила се умряла котка. Семки, семки... Свободното си време човекът запълваше с движение на челюстите си, в здрача мозъкът му напълно бездействуваше. Семките бяха връщане към битието от предкаменната ера. Олга Вячеславовна стискаше юмручетата си — не можеше да се примири с тишината, със семките, с метличките за баня и с огромните пущинаци в покоайнините . . .
Успя да получи командировка в Москва; пристигна със зелената си пола от плюшена завеса, изпълнена с решителност и самоотверженост.
Към житейските лишения Олга Вячеславовна се отнасяше спокойно: беше виждала и по-лошо. Първите седмици в Москва се приютяваше, където намери, след това получи стая в обща кваптиоа, в Зарядие. След попълването на различни анкети и подаването на безбройни заявления тя изведнъж притихна, изплашена о? безкрайните митарства на всичките й книжа, от шума на многоетажните, бръмчащи като кошер учреждения и постъпи на работа в контролния отдел при Тръста за цветни метали. Чувствуваше се като врабче, попаднало между хилядите колелца в механизма на градския часовник. Подви опашка. На работа идваше в минутата. Внимателно и плахо се вглеждаше, защото с никакви усилия на ума си не можеше да определи степента на ползата, която принасяше, като поеписваше пазните там книжа. Тук бяха излишни и ловкостта й. и безразсъдната й смелост, и нейната змийска злоба. Тук само ундер-вудите почукваха като чукчета в ушите при тифозно бълнуване, шумоляха книжа, мърмореха в телефонните слушалки някакви загрижени гласове. А така ли беше

на войната: ясно, отчетливо, под песента на куршумите — винаги към видима цел . ..
След това, разбира се, тя попривикна, обръгна и „престана да се ежи". Дните потекоха делови, еднообразни, спокойни. За да не потъне съвсем в тази канце-ларщина, тя започна да се товари с обществени задължения. В работата на клуба внесе дисциплина и кавалерийска терминология. Трябваше да я възпират от излишна рязкост.
Първата обида дойде от помощник-завеждащия, който седеше встрани от нея, от другата страна на вратата, водеща в кабинета на завеждащия. Това се случи заради махорката, която тя пушеше. Помощник-завеж-дащият каза:
— Чудя ви се, другарко Зотова — такава, общо взето, интересна жена, а умирисахте цялото помещение на махорка . . . Няма ли у вас женственост, така де ... Защо не пушите „Ява"?
Изглежда, че тази глупава забележка дойде тъкмо навреме. На Олга Вячеславовна й стана неприятно, след това болно до сълзи. Като излизаше от работа, тя се спря пред огледалото на стълбищната площадка и за пръв път от много години се огледа по женски: „Дявол знае какво представлявам — бостанско плашило." Протритата й плюшена пола отпред е по-къса, отзад токовете й са я разнищили, мъжки половинки, сива басмена блуза ... Но как се беше случило всичко това?
Две докарани машинописки, със съблазнителни по-лички и розови чорапки, изтичаха край Зотова, глупаво изправена пред огледалото, огледаха я и малко по-на-долу от площадката прихнаха да се смеят; можа само да се разбере: „ ... конете ще се изплашат ..." Червенина обля прекрасното циганско лице на Олга Вячеславовна . .. Едната от тези машинописки живееше в същата квартира на Зарядие — казваше се Сонечка Варенцова.
След няколко дни жените от квартирата на Пскос-ская (която е в квартала Зарядие) бяха изненадани от странното поведение на Олга Вячеславовна. Сутринта, като влезе в кухнята да се мие, тя втренчи блестящите си, като на усойница, очи в Соня Варенцова, която правеше каша. Приближи се и като сочеше чорапите й:

412
413

„Това къде сте купили?" — повдигна поличката на Со-ничка, сочейки бельото: „А това къде сте купили?" И питаше със злоба, сякаш сечеше със сабя.
Сонечка, нежна по природа, се изплаши от нейните резки движения. Дойде й на помощ Роза Абрамовна: с мек глас тя подробно обясни, че тези неща Олга Вячес-лавовна ще намери на Кузнецкия мост, че сега се носят рокли „шемизет", чорапи с цвят на тялото и прочие, и прочие...
Олга Вячеславовна слушаше, кимаше с глава и повтаряше: „Разбрано! Така... Ясно..." След това се хвана за една Сонечкина светла къдрица, макар че не беше конска грива, а най-нежен кичур:
— А това — как се реши?
— Непременно трябва да се подстригва, мое злато — пееше роз&. Абрамовна, — отзад късо, отпред с път към ушите ...
Пьотр Семьонович Морш, отбил се в кухнята, се вслуша и изтърси както винаги:
— Късничко е за преход от военния комунизъм, Олга Вячеславовна. — И черепът му самодоволно лъсна.
Тя рязко се обърна към него (после разказваха, че дори зъбите й изтракали) и продума невисоко, но ясно:
—- Свиня недозаклана! Да беше ми се паднал в полето . . .
В управлението на Тръста за цветни метали в първия момент всички се объркаха, когато Зотова пристигна на работа с черна копринена рокля с къси ръкави, с чорапи с цвят на тялото и с лачени обувки; кестенявите й коси бяха подстригани и блестяха като кожа на сребърна лисица. Тя седна на бюрото си и заби глава в книжата, ушите й пламтяха.
Помощник-завеждащият, млад и наивен момък (в този момент той седеше до телефоните, които дрънчаха като бесни), просто се изблещи:
— Гледай ти — каза той, — това пък какво е!
Зотова наистина беше страшно хубава: тънко, изящно лице с тъмен пух по бузите, очи — като нощ, дълги ресници... ръцете й бяха .измити от мастилото — с една дума, щракай апарата. Дори завеждащият се подаде

между впрочем от кабинета и стрелна Зотова с тъмносивите си  очи.
— Един път момиче! — по-късно се произнесъл той за нея.
Притичваха да я гледат и от другите стаи. Само за това говореха — за чудната промяна на Зотова.
Когато премина първото смущение, тя почувствува тази своя нова кожа като нещо леко и приятно, както някога ученическата си форма или кавалерийския шлем, плътно пристегнатата си полушубка и шпорите. А когато някои мъже прекалено се пулеха, тя минаваше край тя със спуснати ресници, като че ли скриваше душата си.
На третия ден, в пет часа, когато Зотова с наплюн-чено парченце попивателна хартия чистеше на лакътя си едно мастилено петно, при нея дойде помощник-за-веждащият Иван Фьодорович Педоти, млад човек, и каза, че „трябва да поговорят крайно сериозно". Олга Вячеславовна повдигна красивите си тънки вежди едва забележимо и сложи шапката си. Излязоха:
Педоти  каза:
— Най-добре е да се отбием у нас, веднага зад ъгъла.
Зотова леко сви рамене. Тръгнаха. Горещият вятър носеше прах. Качиха се на четвъртия етаж, Олга Вячеславовна влезе първа в неговата стая, седна на стола.
— Е? — попита тя. — За какво искахте да говорите с мене?
Той запрати чантата си на кревата, разчорли косите си и започна да цепи с юмрук непроветрения въздух в стаята.
— Другарко Зотова, ние винаги подхождаме към работата фронтално, направо . . . Ударно .. . Половото влечение е реален факт и естествена потребност . . . Отдавна е време всякаква там романтика да се изхвърли... Ето — това е ... Предварително всичко ви обясних . .. Всичко ви е ясно.
Той хвана Олга Вячеславовна под мишницата и я повлече от стола към гърдите си, където бясно, като че ли се намираше на ръба на страшна бездна, блъскаше неговото неопитно сърце. Но незабавно почувствува съпротива — оказа се, че не е така лесно да се помести Зотова от стола: тя беше тънка и жилава. Без да се

415
414

смути, почти спокойно, Олга Вячеславовна стисна двете му ръце в китките и така ги изви, че той силно изохка, рязко се дръпна и тъй като тя продължаваше мъчението, завика:
— Та боли, пуснете ме, дявол да ви вземе! . . .
— Друг път не се навирай, без да си питал, глупако — каза тя.
Пусна Педоти, взе от кутията на масата цигара „Ява", запуши и си излезе.
Цялата нощ Олга Вячеславовна се въртя в леглото ... Сядаше до прозореца, пушеше, отново се опитваше да завре глава под възглавницата . . . Припомни си целия живот. Всичко, което й се струваше навеки дрямало, оживя, започна да я мъчи . . . Ама че дяволска нощ... Защо, защо? Нима не може да преживее човек живота си студено-безразличен, като изворна водица, без любовна треска? И като потръпваше, чувствуваше: животът вече наистина я беше блъскал и чукал в хаван, а „глупостта" остана и „това", разбира се, сега ще започне ... Не можеш го отмина, не можеш се отърва от него ...
Сутринта, като отиваше да се мие, Олга Вячеславовна дочу от кухнята смях и гласа на Сонечка Варенцова:
— ... Да се чудиш просто до каква степен се превзема. Противно ти е дори да я гледаш ... Да я пипнеш, видите ли, не бива, толкова е строга ... При попълването на анкетния лист написала с ей такива букви: „мома" ... (Смях, съскане на примусите.) А всички приказват: просто са я влачели по ескадрона ... Разбирате ли? Живяла е едва ли не с целия ескадрон ...
Гласът на Маря Афанасиевна, шивачката:
— Безспорен луес... По муцуната й се вижда. Гласът на  Роза Абрамовна:
— А се представя — какво е пред нея баронеса Рот-шклд!
Басчето на Пьотр Семьонович Морш:
_ Бъдете с нея по-предпазливи, отдавна разбрах аз тази усойница ... Тя ще направи кариера — окото й няма да трепне...
Възмутеният глас на Сонечка Варенцова:
— Вие пък все нещо ще изтърсите, Пьотр Семьоно-

вич ... Успокойте се — с такива данни кариера не   се прави ...
Олга Вячеславовна влезе в кухнята и всички млъкнаха. Погледът й се спря на Сонечка Варенцова и появилите се бръчици край устата й изразиха такова дълбоко отвращение, че жените зашумяха. Но никакъв скандал този път нямаше.
След случая с Педоти, който я намрази с всичката сила на своето накърнено мъжко самолюбие, Зотова беше обградена от мълчаливата враждебност на жените и насмешливото отношение на мъжете. Да се карат с нея, се страхуваха, но тя дори с тила си чувствуваше проследяващите я враждебни погледи. Наричаха я с различни прякори: „Усойница", „Белязана" и „Еска-дронна пачавра", тя ги дочуваше, когато си ги нашепваха, четеше ги на попивателната. И което беше най-странното, цялата тая нелепост тя възприемаше болезнено ... Като че ли можеше да изкрещи на всички: „Но аз не съм такава ..."
Ненапразно някога Дмитрий Василиевич я нарече циганче ... С мрачна тъга тя започна да забелязва, че в нея отново, но вече със зряла сила, се събуждат желания .. . Нейната девственост негодуваше . . . Но — какво трябваше да се прави? Да се мие от главата до краката с ледена вода? Много силно се беше опарила, боеше се да се хвърли в огъня още веднаж ... Това беше ненужно, това беше ужасно . ..
Само за една минута Олга Вячеславовна видя този човек и цялото й същество й каза: той е... Това беше необяснимо и катастрофално като сблъскване с автобус, прогърмял иззад ъгъла.
Мъж с дочена толстовка, едър и явно започнал да пълнее, стоеше на стълбищната площадка и четеше стенвестника. Край него, от врата във врата, надолу и нагоре по стълбите, сновяха чиновници. Миришеше на прах и тютюн. Всичко беше както обикновено. Мъжът с ленива усмивка разглеждаше в центъра на стенвестника карикатурата на стопанския директор на Махоръчния тръст (той работеше един етаж по-горе). Тъй като Олга Вячеславовна също се спря пред вестника, той се обърна към нея и като сочеше карика-

417
27. Повести и разкази
416

турата (китката на ръката му беше тежка, голяма, красива), каза:
— Вие, струва ми се, сте в редакцията, другарко Зо-гова? (Гласът му беше силен и нисък.) Рисувайте ме колкото щете, нямам нищо портив... Но това никому не е нужно, това са дребни неща, това не е талантливо!
На карикатурата го бяха изобразили с чаша чай между два трещящи телефона. Духовитостта се изразяваше в това, че през служебно време той обичаше да си пийва чай във вреда на работата...
— Да ухапят здраво, ги е страх, а джавкат като кученца... Е та какво, че чай... През деветнадесета година съм пил спирт с кокаин, за да не заспя...
Олга Вячеславовна го погледна в очите: сиви, малко студени, с цвят на потъмняла стомана, те с нещо й напомняха онези, любимите, навеки угаснали ... Гладко избръснатото лице — с правилни черти, едро, с ленива и умна, леко иронична усмивка... Тя си припомни: през деветнадесета година в Сибир той беше диктатор по продоволствието, снабдяваше армията, на десетки хиляди версти неговото име всяваше ужас... Струваше й се, че хора като него стигат с главата си облаците... Той беше разбърквал събития и съдби като тесте карти... А ето го с чанта, с уморена усмивка — и край него тича породеният от него живот и го блъска с лакти...
— Ако всичко така глупаво се раздробява — пак каза той, — то цялата революция може да се сведе до някакви евтини карикатурки... Значи, старите си свършиха работата и хайде на бунището. Заплатата получихме, сега да отидем да пием бира... Инак младежта е добра, но е опасно да се откъсваме от миналото... В днешно време само ефемеридите живеят, еднодневките. .. Да-а ...
Той се отдалечи. Олга Вячеславовна гледаше силния му тил, широкия му гръб, който бавно се изкачваше по каменните стъпала към помещенията на Ма-хоръчния тръст, и струваше й се, че той полага голямо усилие да не се превие под тежестта на дните... До болка й стана жал за него... А както е известно, съжалението ...

При първия удобен случай, с бележка от местния комитет в ръка, Олга Вячеславовна се качи в мрачния етаж на Махоръчния тръст и влезе в кабинета на стопанския директор. Той бъркаше с лъжичка чаша с чай, върху чантата му имаше козуначена кифла. До прозореца енергично тракаше някаква докарана машинописка. Олга Вячеславовна така се вълнуваше, че не й обърна внимание, виждаше само неговите стоманени очи. Той прочете подадената му хартийка, подписа я. Тя продължаваше да стои. Той каза:
— Това е всичко, другарко... Свободна сте.. .
Това беше наистина всичко... Когато Олга Вячеславовна затваряше след себе си вратата, стори й се, че машинописката се изкикоти. Сега й оставаше само да полудее... Ами че с топуз вече няма да я чукнат, няма да я разстрелват в някой зимник, той не ще я изнесе на ръце, не ще седне край леглото й, няма да й обещае ботушките на убития гимназист...
Как прекара тя тази нощ, по-добре е да н(; си спомня. На сутринта наемателите внимателно разглеждаха стаята й през ключалката и тогава именно Пьотр Се-мьонович Морш предложи да вдухнат през тръбичка десетина грама йодоформ: „Беснее нашата усойница" — казаха в кухнята. Сонечка Варенцова загадъчно се усмихна, в сините й очички се таеше спокойствието на непоколебимата увереност.
Да се преодолее стеснителността, е по-трудно, отколкото страха от смъртта; но ненапразно Олга Вячеславовна беше преминала през бойна школа: щом трябва, значи, трябва. Да очаква някакъв щастлив случай, да действува на дребно — тук да се мерне с бежовите си чорапи, там за миг да покаже оголеното си раменце — не беше по характера й. Реши: ще отиде направо и ще му каже: нека прави с нея, каквото ще... А така — няма живот ...
Няколко пъти тя изтичваше след него по стълбата, за да го хване за ръкава тук, на улицата: „Аз ви обичам, аз загивам..." Но всеки път той сядаше в колата си, без да я забележи сред другите служащи ... Именно през тези дни тя запрати по Журавльов горящия примус. Комуналната квартира се насищаше с буреносно електричество. Сонечка Варенцова нервниче-ше и излизаше от кухнята, щом дочуеше стъпките на

419
418

Зотова ... Шегобиецът Владимир Лвович Понизовски проникна в стаята на Зотова с друг ключ и сложи под дюшека й четка за дрехи, но тя спа така цялата нощ, без нищо да забележи.
Най-после той тръгна от службата пеш (автомобилът му беше на ремонт). Олга Вячеславовна го настигна, рязко и малко грубо го повика — устата й, гърлото й бяха пресъхнали. Тръгна редом с него, нямаше сили очи да вдигне, стъпваше тромаво, виреше лакти. Секундата й се струваше цяла вечност, беше й и горещо, и студено, изпитваше и нежност, и злоба. А той вървеше равнодушен, без усмивка — строг...
— Работата е там ...
— Работата е там — веднага я прекъсна той с погнуса, — че за вас ми говорят от всички страни... Чудя ви се, да, да...Вие ме преследвате... Намерението ви е ясно — моля ви без лъжи, обясненията ви не са ми нужни... Но само че вие сте забравили — аз не съм някакъв непман и не се разтапям при вида на всяко миловидно личице. В областта на обществения сектор вие се показахте откъм добрата си страна. Моят съвет е — избийте от главата си мечтите за копринени чорапи, пудри и прочее... От вас може да излезе добър другар...
Без да се сбогува, той пресече улицата, където на тротоара до сладкарницата го хвана под ръка Сонеч-ка Варенцова. Като свиваше рамене и се възмущаваше, тя започна нещо да му говори. Той продължаваше гнусливо да се мръщи, освободи ръката си и тръгна, свел натежалата си глава. С облак от бензинови пари автобусът ги скри от Олга Вячеславовна.
И така героинята се оказа Сонечка Варенцова. Именно тя беше подробно информирала стопанския директор на Махоръчния тръст за миналото и настоящето на ескадронната пачавра Зотова. Сонечка тържествуваше, но ужасно се страхуваше ...
В неделната сутрин, вече описана от нас по-горе, когато изскърца вратата на Олга Вячеславовна, Сонечка се спусна към стаята си и на глас се разрева, защото й стана непоносимо обидно да живее в постоянен страх. Олга Вячеславовна се изми, след това
420

произнесе неизвестно защо: „Ах, това е безобразие — два пъти в кухнята и на път за стаята си, а след това излезе.
В кухнята наемателите пак се събраха: Пьотр Семьонович с празнични панталони и с нов каскет с бяло дъно. Владимир Лвович — необръснат и още весел от преливането. Роза Абрамовна вареше сладко от сливи. Маря Афанасиевна гладеше блузката си. Бъбреха и остроумничеха. Появи се Сонечка Варенцова с подпухнали очички.
— Повече не мога — каза тя още от вратата, — това най-после трябва да се свърши... Тя ще ме залее със сярна киселина...
Владимир Лвович Понизовски предложи веднага да нарежат четината на четката за дрехи и всеки ден да слагат по малко в кревата на усойницата — няма да издържи, сама ще излезе. Пьотр Самьонович Морш предложи химическа отбрана — сяроводород или пък същия йодоформ. Всичко това бяха мъжки фантазии. Само Маря Афанасиевна каза нещо умно:
— Макар и да сте рядко скрит човек, Лялечка, но признайте си: връзката ви с директора е оформена, нали?
— Да — отговори Лялечка, — преди три дни бяхме в гражданското... Аз даже настоявах за църковен, но засега това е невъзможно ...
— Бъдещето ще покаже — изръмжа Пьотр Семьонович и плешивото му теме лъсна.
— Наврете в муцуната на това влечуго — Маря Афанасиевна размаха заплашително ютията, — на тази лавкаджийка, удостоверението си от гражданското ...
— Ох, не... За нищо на света... Така се страхувам, такива тежки предчувствия имам...
— Ние ще стоим зад вратата ... От нищо не се бойте...
Владимир Лвович, в радостно настроение от преливането, заблея като овен:
— Ще застанем зад вратата, въоръжени с оръжията на кухненското производство. Лчлечка беше убедена.
421

Олга Вячеславовна се върна в 8 часа вечерта, прегърбена от умора, с посивяло лице. Затвори се в стаята си, седна на кревата, отпусна ръце на коленете си... Сама, сама в този див, враждебен живот, самотна, като в смъртен час, никому ненужна ... От вчера все по-силно я завладяваше странна разсеяност. И сега тя видя в ръцете си револвера — и не можеше да си спомни кога го беше снела от стената. Седя, мисли и разглежда стоманената смъртоносна играчка...
На вратата се почука. Олга Вячеславовна силно трепна. Почука се по-силно. Тя стана, широко разтвори вратата. Зад нея, в мрака на коридора, като се заблъскаха, отскочиха на разни страни съквартирантите — в ръцете си те като че ли държаха четки, ръжени... В стаята влезе Варенцова, бледна, със стиснати устни... Но веднага заговори с глас, напомнящ скимтене:
— Това е съвършено безсрамие — да досаждаш на човек, който е женен... Ето ви удостоверението от гражданското... Всички знаят, че сте с венерически болести... И с тях смятате да правите кариера!... И още чрез моя законен мъж! ... Вие сте негодница!... Ето удостоверението ...
Олга Вячеславовна гледаше като сляпа скимтящата Сонечка... И ето у нея се надигна вълна от познатата й дива ненавист, стисна я за гърлото,, всичките й мускули се напрегнаха като стомана... От гърлото й се изтръгна вопъл... Олга Вячеславовна стреля и — продължи да среля в това бяло, замятало се пред нея лице...
1928

РУСКИЯТ ХАРАКТЕР
Руският характер! — за един малък разказ това заглавие е твърде многозначително. Но какво да се прави — на мене ми се иска да поговоря с вас именно за руския характер.
Руският характер! Опитай се да го опишеш. . . За героични подвизи ли да разказваш? Та те са толкова много, че ще се объркаш кой да предпочетеш. Но ето, един мой приятел ме избави от затрудненото положение с една малка история из личния си живот. Как той е бил немците — това аз няма да разказвам, макар да носи златна звезда и половината от гърдите му да е окичена с ордени. Той е човек прост, тих, обикновен — колхозник от едно приволжко село в Саратовска област. Но се отличава между другите със силното си и правилно телосложение и с красотата си. Понякога загледаш ли се в него, когато излиза от кулата на танка — истински бог на войната! Скача на земята, сваля шлема от влажните си къдри, изтрива с някаква дрипа зацапаното си лице и непременно ще се усмихне — ей тъй, от излишък на приятелски чувства.
На война, постоянно около смъртта, хората стават по-добри, дребните страсти отпадат от тях, както отпада обгарялата от слънцето кожа, и в човека остава най-същественото. Разбира се, у някои то е по-здраво — у други, по-слабо, но и онези, у които същественото е с известни недостатъци, се стремят към хубавото, всеки иска да бъде добър и верен другар. Но моят приятел Егор Дрьомюв и преди войната се отличаваше с почтителното си поведение, извънредно много уважаваше и обичаше майка си, Маря Поликарповна, и баща си, Егор Егорович. „Моят баща е човек солиден; преди всичко — уважава себе си. Ти, синко — казва той, — ще видиш

422
423

Егор Дрьомов показа това писмо на мене, Иван Су-дарев, и като разказваше своята история, обърса очите си с ръкава. Казах му: „Ето, казвам, сблъскали са се характерите ви! Глупав си ти, глупав, пиши по-скоро на майка си, искай й прошка, не я докарвай до полуда Много й е дотрябвало твоето лице! Такъв тя ще те обикне още повече."
Още същия ден той написа писмо: „Скъпи мои родители, Маря Поликарповна и Егор Егорович, простете ми за моето невежество, наистина дохождах при вас, аз, вашият син..." И тъй нататък, и тъй нататък — четири страници дребен почерк — а той можеше и двадесет страници да напише ...
След известно време, както стоим с него на стрелбището, дотичва един войник . . . „Другарю капитан — казва той на Дрьомов, — търсят ви ..." Изражението на войника, макар да е застанал мирно, както подобава, е такова, като че се готви за сръбване. Тръгнахме за селището; приближаваме къщата, в която живеехме двамата с Дрьомов. Гледам, той като че не е на себе си — все покашлюва ... Мисля си: „Танкист, танкист, но и той има нерви." Влизаме в къщи, той върви пред мене и аз чувам: „Мамо, здравей, аз съм!..." И виждам —една дребна бабичка се хвърли на гърдите му. Огледах се — о'каза се, че тук има още една жена. Честна дума, има по света и други красавици, не е само тя, но лично аз не бях виждал по-красива девойка.
Той се откъсна от майка си, приближи към девойката, а аз вече споменах, че с цялото си юначно телосложение това беше истински бог на войната. „Катя! — казва той. — Катя, защо сте дошли? Вие обещахте да чакате оногова, а не този . .."
Красивата Катя му отговаря, а аз, макар да излязох в пруста, чувам: „Егор, аз съм решила да се свържа с вас за цял живот. Аз ще ви обичам вярно, много ще ви обичам ... Не ме отблъсквайте ..."
Да, ето, това са те: руските характери! Изглежда обикновен човек, а дойде някаква сурова беда, по-голяма или по-малка, и в него се надига велика сила — човешка красота.
1942—1944	,             ,        '

стр.
5
13
64
83
112
140
СЪДЪРЖАНИЕ
Преведе Захари Статков
Мастиленото петно. Приключенията на Разтьогин. Човекът с пенсне. Милосърдие! Денят на Петър. Детството на Никита
Ръкопис, намерен под кревата.	Преведе Стефка Василева	240
Убийството на Антоан Риво.	„	274
Черният петък.	„	294
Сини градове.	„	323
Случаят на улица Басейна.	„	367
Усойницата.	„	380
Руският характер.               Преведе Георги Константинов	423

 

V   й

/961      К    И    Ф    О     З
v  л л 1 и1 * м    v  н V  о .л v н

> А Л    Ю    1ГОНЗЙЦ

 

V N О 1   V   й
винатгзаеиоаи
Л1    К   О  .1

винзггзаеиоап   и н v а а е и