Заглавието е	ВКлючено в
програмата„Витоша" за подпомагане
на Книгоиздаването в България и е
осъществено с любезното съдействие
на Министерството на външните
работи на Франция и на СлуЖбата за
Културно, научно и техничесКо
сътрудничество при Посолството на
Франция в София.

СИМОН ДЬО БОВОАР
ВТОРИЯТ ПОЛ

факти и митове
превод от френсКи
«
Евгения ГреКова
КОЛМНС- 5 1996 г.

51топе йе
Ье йеихгете хехе I
© Ес1Шоп8 СаШтагй, 1992
© ИК " Колинс - 5 ", София    1 996 Евгения Грекова, преводач, 1996 - 954 - 8264 - 08 - О
Всички права на българското издание запазени за издателя.

увод
Дълго време се колебаех дали да напиша книга за жената. Тази тема дразни особено жените, освен това не е нова. Спорът около феминизма породи достатъчно много писания, а днес е почти приключил - да не говорим повече за него. Но все пак за него още се говори. И като че ли томовете глупости, надраскани през нашия век, не са изяснили кой знае колко този проблем. Впрочем има ли проблем? И какъв е той? Има ли изобщо жени? Разбира се, теорията за извечното женско начало все още има привърженици и те си шушукат: "Дори в Русия те все още са си жени"; но други, много осведомени хора - понякога онези същите -казват с въздишка: "Жените изчезват, няма ги вече жените." Вече не сме сигурни дали все още има жени, дали ще ги има винаги, трябва ли да искаме това или не, какво е мястото им в този свят, какво място те би трябвало да заемат в него. "Къде са жените?", запита наскоро едно периодично издание.' Но преди всичко - какво значи жена? "Го/а тиИег т Шего: това е матка" - казва някой. Но по адрес на някои жени познавачите постановяват: "Това не са жени", макар че и те като останалите имат матка. Всички единодушно признават, че в човешкия род има самки; днес, както и преди, те съставляват горе-долу половината от човечеството; и все пак ни се казва, че "женствеността е в опасност ", насърчават ни: "Бъдете жени, останете жени, станете жени." Следователно не всяка човешка самка задължително е жена; тя трябва да участва в тайнствената и опасна реалност, каквато е женствеността. Дали женствеността се отделя от яйчниците, или е фиксирана в платоническото небе? Достатъчна ли е една шумяща фуста, за да я свали на земята? Макар че някои жени усърдно се стараят
| да въпльтят женствеността, тя никога не е била представена. Описват я на драго сърце с неясни и измамливи термини, взети като че ли от речника на ясновидките. По времето на свети Тома женствеността е
'една същина, дефинирана толкова сигурно,колкото и приспивателните свойства на мака. Но концептуализмът загуби битката - биологическите и социалните науки вече не вярват в съществуването на неизменно фиксирани цялости, дефиниращи дадени характери, като например на жената, на евреина или на негъра; те разглеждат характера като вторична реакция на дадена ситуация. Ако днес вече не съществува женственост, това означава, че никога не я е имало. Значи ли това, че думата "жена" няма никакво съдържание? Така твърдят категорично привържениците на философията на Просвещението, на рационализма,

то вече не съществува, наричаше се "РгапсМхе", "Откровеност"

Симон дьо Бовоар
на номинализма - жените били просто онези човешки същества, които произволно са означени с думата "жена"; американките например приемат на драго сърце, че жената като такава вече не съществува; ако някоя изостанала все още се смята за жена, приятелките й я съветват да си направи психоанализа, за да се отърве от тази фикс-идея. По повод едно произведение, впрочем доста досадно, озаглавено "Моаегп №отап: а 1оз1 зех"', писателката Дороти Паркър казва: "Не мога да бъда справедлива по отношение на книгите, които разглеждат жената като такава... Според мен всички нас - както мъже, така и жени -каквито и да сме, трябва да ни смятат за човешки същества". Но номинализмът е малко недалновидна теория и антифеминистите използват случая, за да покажат, че жените не са мъже. Без съмнение, хената е човешко същество, както и мъжът: но подобно твърдение е бстрактно; наистина, всяко конкретно човешко същество винаги е особено ситуирано. Да се отказваме от понятията "вечно женско начало", "негърска душа", "еврейски характер" не означава да отричаме, че днес съществуват евреи, негри, жени: това отрицание не е освобождение за заинтересованите, а фалшиво бягство. Ясно е, че нито една жена не може искрено да твърди, че се ситуира извън своя пол. Преди години една известна писателка не искаше да публикуват снимката й сред серия фотографии, посветени на жените-писателки: искаше да бъде наредена сред мъжете; но за да получи тази привилегия, тя използва влиянието на съпруга си. Жените, които твърдят, че са мъже, изискват също отношение и почести като за мъже. Спомням си една млада троцкистка, изправена на трибуната сред бурен митинг, която се канеше да се хвърли в юмручен бой въпреки очевидната си крехкост; тя отричаше своята женска слабост; но то бе от любов към един от нейните другари, на когото искаше да бъде равна. Предизвикателната поза, в която се гърчат американките, доказва, че те са обсебени от чувството за своята женственост. Наистина, достатъчно е да се огледаш, за да установиш, че човечеството се дели на две категории индивиди, чиито дрехи, лице, тяло, усмивка, походка, интереси, занимания очевидно са различни: може би тези различия са повърхностни, може би са предопределени да изчезнат. Сигурно е обаче, че засега те съществуват, и то подчертано очевидно.
Щом като нейната функция на самка не е достатъчна, за да дефинира жената, щом като се отказваме да я обясним и с "вечното женско начало" и щом като въпреки това приемаме, че макар и

7
ВТОРИЯТ ПОЛ
временно, на земята има жени, трябва следователно да си зададем въпроса: що е жена?
Самото изложение на проблема веднага ми подсказва първия възможен отговор. Важно е да го формулирам. На един мъж не би му хрумнало да пише книга за обособеното положение на мъжките индивиди в човешкия род'. Ако искам да се дефинирам, принудена съм най-напред да заявя: "Аз съм жена"; тази истина съставлява основата, върху която ще бъде премахнато каквото и да било друго твърдение. Един мъж никога не се определя най-напред като индивид от някакъв пол: от само себе си се подразбира, че е мъж. Рубриките "мъжки", "женски" изглеждат формално симетрични единствено в регистрите на кметствата и в документите за самоличност. Отношенията между двата пола не са като тези между две електричества, между два полюса: мъжът е едновременно положителното и неутралното, до такава степен, че на френски език се казва дори "Ьоттез" /хора/, за да се сочат човешките същества изобщо, тъй като обособяващият смисъл на думата "у!г" /мъж/ се е асимилирал в общия смисъл на думата "Ьото" /човек/. Жената се явява отрицателното' до такава степен, че всякакво детерминиране й се вменява като еднопосочно ограничаване. Понякога се ядосвам, ако по време на абстрактен спор някой мъж ми каже: "Вие мислите така, понеже сте жена"; но зная, че единствената ми защита е да отговоря: "Мисля така, понеже е вярно", отстранявайки по този начин своята субективност; не може и дума да става да отвърна: "А вие мислите противното, понеже сте мъж"; тъй като се смята, че фактът да бъдеш мъж не е особеност; бидейки такъв, един мъж не е виновен, тъкмо жената е виновна, че не е мъж. Практически погледнато, по същия начин, както за древните е съществувала някаква абсолютна вертикална линия, по отношение на която се е дефинирала полегатата линия, съществува абсолютен човешки тип - мъжкият тип. Жената има яйчници, матка; това са все особени условия, които я затварят в нейната субективност; много често се казва, че тя мисли със жлезите си. Мъжът надменно забравя, че и неговата анатомия съдържа хормони, тестикули. Той схваща тялото си като пряка и нормална връзка със света, когото смята, че вижда в неговата обективност, докато смята тялото на жената като че ли отежнено от всичко, което го прави особено - като пречка, като затвор. "Самката е самка поради известна липса на качества", казва Аристотел. "Трябва да разглеждаме характера на жените като

' "Съвременната женамзгубеният пол"
' докладът Кинси, например, се ограничава да дефинира сексуалните характеристики на американския мъж. което е нещо съвършено различно

ВТОРИЯТ ПОЛ
Симон дьо Бовоар
8

страдаш, от природно несъвършенство." А свети Тома постановява по-късно, че жената е "неосъществен опит за мъж", "случайно" същество. Тъкмо това символизира историята за Сътворението, в която Ева се явява, според думите на Босюе1 , като че ли извлечена от "една допълнителна кост" на Адам. Човечеството е мъжко и мъжът дефинира жената не като такава, а по отношение на себе си; на нея не се гледа като на самостоятелно същество. "Жената, относителното същество..." - пише Мишле2 . Ето какво заявява М. Банда3 в Отчет на Ю риел: "Тялото на мъжа има смисъл само по себе си, като се абстрахираме от тялото на жената, докато нейното тяло като че ли е лишено от такъв смисъл, ако не говорим за мъжкия индивид... Мъжът си представя себе си без жената. Тя не си представя себе си без мъжа." А тя не е нищо друго, освен онова, което мъжът решава за нея; така тя е наричана "полът", като с това се цели да се каже, че се явява главно като полово същество за мъжа: за него тя е пол, следователно тя е такава в абсолютен смисъл. Тя се детерминира и се диференцира спрямо мъжа, а не той - спрямо нея; пред лицето на същественото тя е несъщественото. Той е Субектът, той е Абсолютното: тя е Другият'. Той се изразява по следния начин: "Нима няма ситуация, в която другостта би била носена от някакво същество като нещо позитивно, като същност? Коя е онази другост, която не участва чисто и просто в противопоставянето между двата варианта на един и същ вид? Мисля, че абсолютно противоположната противоположност, чиято противопоставеност с нищо не е засегната от връзката, която може да бъде установена между нея и нейното съотносително, онази противопоставеност, която дава възможност на члена да бъде решително друг, това е женският род. Полът не е специфична разлика... Разликата в половете не е и противоречие...(Тя) не е и двойствеността между два допълващи се члена, тъй като два допълващи се члена предполагат предварително съществуващо цяло... Другостта се реализира в женския род. Термин от същия ред като съзнанието, но със знак, обратен на неговия."
Предполагам, че г-н Левинас не забравя, че жената е също така съзнание сама за себе си. Но прави впечатление, че той решително възприема мъжка гледна точка, без да отбелязва взаимната връзка между субект и обект. Когато пише, че жената е тайнство, под това той подразбира, че тя е тайнство за мъжа. Така че това описание, което се смята за обективно, всъщност е утвърждаване на мъжката привилегия./
Тат идея бе изразена най- ясно от Е.Левина е! ГАшге" ("Времето и Другият").

Категорията Другият е също толкова изначална, колкото и самото съзнание. И в най-примитивните общества, и в най-древните митологии винаги откриваме двойственост - двойствеността на Същия и Другия; в началото това разделяне не е било поставено под знака на разделянето на половете, то не зависи от никакви емпирични данни: това става ясно от трудовете на Гране върху китайската мисъл, на Дюмезил - върху Индия и Рим. В двойките Варуна-Митра, Уран-Зевс, Слънце-Луна, Ден-Нощ най-напред не е заложен женски елемент - не повече, отколкото в противопоставянето между Доброто и Злото, между доброжелателното и зложелателното начало, между дясно и ляво, между Бог и Луцифер; другостта е основна категория на човешката мисъл. Никога никоя една общност не се е дефинирала като Едната, без да постави незабавно Другата срещу себе си. Достатъчни са трима пътници, събрани случайно в едно и също купе, за да се превърнат останалите пътници в неопределено враждебните "други". За селянина всички хора, които не са от неговото село, са будещи подозрение "други"; за родения в дадена страна жителите на страните, които не са от неговата страна, се явяват "чужденци"; евреите са "другите" за антисемита, негрите - за американските расисти, туземците - за колонизаторите, пролетариите -за имотните класи. В края на задълбоченото си изследване върху различните фигури в първобитните общества, Леви-Строс4 стигна до следното заключение: "Преминаването от състоянието на Природа към състоянието на Култура се дефинира от способността на човека да схваща биологичните отношения под формата на системи на противопоставяне: двойствеността, редуването, противопоставянето и симетрията, независимо дали се явяват в определени или в неопределени форми, са не толкова феномени, които трябва да бъдат обяснени, колкото основни и непосредствени данни за социалната реалност."'
Благодаря на К. Леви-Строс за това, че бе така добър да ми предостави коректурите на докторската си дисертация, която използвах нашироко във втората част от книгата. Тези феномени не биха могли да бъдат разбрани, ако човешката реалност беше изключително само тг/зет" , основаващо се на солидарността и на приятелството. Напротив, това става ясно, ако, следвайки Хегел, откриваме в самото съзнание една основна враждебност спрямо всякакво друго съзнание; единствено противопоставяйки се, субектът определя себе си: той иска
Вмс. С. 1-.еуу-51гаи5$, Ье! Игиаигех е1етеп1шге$ ае 1а РагеШе (нем.) "съвместно съществуване с Другия"

ВТОРИЯТ ПОЛ
11
10

да се установи като същественото и да конституира Другия в нещо несъществено, в обект.
Другото съзнание обаче му противопоставя реципрочно искане: при пътуване произхождащият от дадена страна забелязва с възмущение, че в съседните страни произхождащите от тях на свой ред гледат на него като на чужденец; между села, кланове, нации, класи има войни, разпри , пазари, споразумения, борби, които отнемат от представата за Другия нейния абсолютен смисъл и разкриват нейната относителност; волю-неволю     индивидите     и     групите     са     принудени     да     признаят реципрочността на своята  връзка.  Но  как е  станало  така,  че  тази реципрочност не се е установила между половете, че единият от двата термина се е установил като единствено основен, отричайки каквато и да     било     относителност     спрямо     съотносителния     си     термин, дефинирайки го като чиста другост? Защо жените не оспорват мъжкото върховенство?   Нито   един   субект   не   се   утвърждава   изведнъж   и спонтанно като неосновен; не Другият, дефинирайки се като такъв, дефинира Единия: той е определен като такъв от Единия, определящ се като такъв. Но за да не се извърши завръщането на Другия към Единия, той трябва да се подчини на тази чужда гледна точка. Откъде идва у жената това подчинение?
Има други случаи, при които, за повече или по-малко кратък период от време, една категория успява да установи абсолютно господство над друга. Често тъкмо численото неравенство предоставя тази привилегия: мнозинството налага своя закон на малцинството или го преследва. Но жените не са малцинство като американските негри, като евреите - на Земята има също толкова жени, колкото и мъже. Често пъти също двете налични групи са били най-напред независими: някога те  не  са се познавали помежду си или всяка от тях е приемала независимостта на другата;  и  именно някакво  историческо  събитие  е  подчинило  най-слабия на най-силния: еврейската диаспора, въвеждането на робството в Америка, колониалните завоевания са факти с определена дата. В тези случаи подложените на потисничество са имали някакво преди: те имат общо минало, обща традиция, понякога обща религия, обща култура. В този   смисъл   съпоставянето,   което   прави   Бебел5   между   жените   и пролетариата, е най-основателно: пролетариите също не са в числено малцинство, те също никога не са представлявали отделена общност. При все това, поради липсата на някакво събитие, тъкмо историческото развитие    обяснява    съществуването    им    като    класа    и    отчита разпределението на тези индивиди в тази класа. Не винаги е имало пролетарии: винаги е имало жени; те са жени чрез физиологическото си

устройство; още от самото начало на историята те винаги са били подчинени на мъжа: тяхната зависимост не е последица от събитие или от развитие, тя не е4 пристигнала. Донякъде защото се изплъзва от случайния характер на историческия факт, тук другостта се явява малко и като абсолют. Създалата се с времето ситуация може да се разпадне в друго време: негрите от Хаити, например, доказаха това много добре; изглежда, напротив, че едно естествено състояние отправя предизвикателство към промяната. Всъщност природата не е непроменлива даденост - не повече от историческата реалност. Ако жената открива себе си като несъществено, което никога не се превръща в съществено, то е защото това завръщане не се извършва от самата нея. Пролетариите казват "ние", негрите - също. Определяйки се като субекти, те превръщат в "други" буржоазията, белите. Освен на някои конгреси, които си остават абстрактни демонстрации, жените не казват "ние"; мъжете казват "жените" и самите жени подхващат тази дума, за да посочат себе си; но те не определят неоспоримо себе си като Субект. Пролетариите извършиха революцията в Русия, негрите - в Хаити, индокитайците се бият в Индокитай - действието на жените винаги е било само символично движение; те са спечелили само онова, което мъжете са се съгласили да им отстъпят; те нищо не са взели, те са получили.' То е, защото жените нямат конкретни възможности, за да се обединят в една цялост, която би се определила, противопоставяйки се. Те нямат собствено минало, собствена история, собствена религия; нямат пролетарското единство в труда и в интересите; при тях не съществува дори пространствена безразборност, която превръща в единна общност негрите от Америка, евреите от гетата, работниците от Сен-Дени или от заводите "Рено". Те живеят разпръснати сред мъжете, привързани са към някои мъже (бащи или съпрузи) чрез жилището, работата, икономическите интереси, социалните условия на живот - по-тясно, отколкото към останалите жени. Когато са от буржоазията, те са солидарни с буржоата, а не с жените на пролетариите; когато са бели - с белите мъже, а не с негърските жени. Пролетариатът би могъл да си постави за цел да избие управляващата класа; фанатичният евреин, фанатичният негър би могъл да мечтае да се сдобие с тайната на атомната бомба и да превърне цялото човечество в еврейско, в негърско - дори в мечтите си жената не може да унищожи мъжете. Връзката между нея и потисниците й е несравнима с която и да било друга. Разделението на половете е биологическа даденост, а не момент от
' Взк. Част втора.

ВТОРИЯТ ПОЛ
13
Симон дьо Бовоар
12

човешката история. Противопоставянето им се е оформило тъкмо в изначалния тМзем и не го е разрушило. Двойката е основната единица, чиито две половини са здраво свързани помежду си: не е възможно никакво разцепление на обществото на полове. Тъкмо тук е онова, което характеризира основно жената: тя е Другият в една цялост, чиито две съставни части са необходими една на друга.
Бихме    могли    да    очакваме,    че    тази    взаимност    ще    улесни освобождаването на жената; когато Херкулес преде вълна в краката на Омфала, желанието му го приковава - защо Омфала не е успяла да придобие дълготрайна власт? За да си отмъсти на Язон, Медея убива децата си: тази жестока легенда ни подсказва, че от връзката с детето жената  би   могла  да   извлече   опасно   предимство.   В   "Лизистрата" Аристофан представя в забавна форма събрание от жени, на което те се опитват да използват съвместно, с обществени цели, нуждата, която мъжете   изпитват   от  тях:   но   това  не   е   нищо   повече   от  комедия. Легендата, според която отвлечените сабинянки противопоставяли на похитителите си упорито безплодие, разказва и за това, че като ги биели с   кожени   ремъци,   мъжете   по   магически   начин   се   справяли   със съпротивата   им.   Биологическата   нужда   -   сексуалното   желание   и желанието   за   продължаване   на   рода,   което   поставя   мъжкаря   в зависимост от самката, не е освободила жената от социална гледна точка. Господарят и робът също са свързани от взаимна икономическа нужда, която не освобождава роба. То е защото в отношението на господаря към роба господарят не определя нуждата, която има от него; той притежава властта да задоволи тази нужда и не го обявява за независим; напротив, в зависимостта,  надеждата или  страха,  робът интериоризира нуждата, която има от господаря; дори и да е еднаква у-двамата,   наложителността  на  нуждата  винаги   действа   в   полза   на потисника срещу потиснатия: това обяснява защо освобождаването на работническата класа, например, е толкова бавен процес. А жената винаги е била ако не роб на мъжа, то поне негов васал; двата пола никога не са си поделяли света по равно; и днес все още, макар и да е в процес на еволюция, жената се намира в много онеправдано положение. В почти никоя страна законодателният й статут не е равен на този на мъжа, а често я онеправдава в значителна степен. Дори когато правата й са абстрактно признати, трайният навик пречи на това, те да намерят конкретен израз в нравите. От икономическа гледна точка мъжете и жените почти представляват две касти; при всички останали равни условия първите имат изгодно положение, по-висока заплата, повече шансове за успех, отколкото неотдавна появилите се техни конкурентки;

те заемат в промишлеността, в политиката и т.н. много повече места и тъкмо те са на най-важните постове. Освен конкретната власт, която притежават, те са облечени с престиж, чиято традиция се поддържа от цялостното възпитание на детето: настоящето обхваща миналото, а в миналото цялата история е била сътворена от мъжкарите. В момента, когато жените започват да вземат участие в изграждането на света, този свят все още принадлежи на мъжете: мъжете не се съмняват в това, а жените едва- едва се съмняват. Да се откажат да бъдат Другият, да се откажат от съучастничеството с мъжа - за тях би означавало да се откажат от всички предимства, които може да им предостави съюзът с висшата каста. Всевластният мъж ще закриля материално подчинената жена и ще се заеме с узаконяването на нейното съществуване: заедно с икономическия риск тя избягва метафизическия риск от една свобода, която  трябва да измисля  своите  цели без  чужда  помощ.  Наред  с желанието на всеки индивид да се утвърждава като субект, което е етично желание, у него съществува и стремеж да бяга от свободата си и да се конституира като обект: това е пагубен път, тъй като тогава -пасивен, отстранен, загубен - той става плячка на чужда воля, откъснат е от своята трансцендентност, лишен е от всякаква стойност. Но това е и лесен път: по този начин човек избягва тревогата и напрежението на истински     поетото     съществуване.     Следователно     мъжът,     който конституира   жената    като    Другия,    ще    срещне    в    нея    дълбоко съучастничество. Жената не претендира да бъде субект, защото не притежава конкретните средства за това, защото чувства необходимата връзка, която я привързва към мъжа, без да й придава реципрочност, и защото тя често намира удоволствие в ролята си на Другия.
Но веднага възниква въпросът - как е започнало всичко това? Ясно е, че като всяка двойственост, тази двойственост на половете се е изразила в конфликт. Ясно е, че ако един от двамата успееше да наложи своето надмощие, то би трябвало да се установи като абсолютно. Остава да се обясни защо тъкмо мъжът е спечелил в началото. Изглежда, че жените са могли да спечелят победата; или борбата можеше никога и да не стигне до развръзка. Откъде следва, че този свят е принадлежал винаги на мъжете и че едва днес нещата започват да се променят? Нещо добро ли е тази промяна? Ще доведе ли тя до равна подялба на света между мъжете и жените или не?
Тези  въпроси  далеч   не  са  нови;  вече  са  им  дадени  множество
отговори; но тъкмо самият факт, че жената е Другият, оспорва всички
„,    оправдания, които мъжете са могли да дадат някога за това: те са им
продиктувани    прекалено    очевидно    от    техния    интерес.    "Всичко,

Симон дьо Бовоар
15
ВТОРИЯТ ПОЛ
14

написано от мъжете по повод на жените, трябва да буди подозрение, тъй като те са едновременно съдия и заинтересована страна", пише през XVII век малко известният феминист Пулен дьо ла Бар. Навсякъде, във всички времена мъжките индивиди демонстрират задоволството си от чувството, че те са кралете на съзиданието. "Благословен да е Бог, нашият повелител и повелителят на всички светове за това, че не ме е направил  жена",   казват  в  сутрешната  си   молитва  евреите;  докато техните съпруги мърморят примирено: "Благословен да е Бог, че ме е създал  според своята воля."  Измежду добрините, за  които  Платон благодари на боговете, първата е, че са го създали свободен, а не роб, а втората - мъж, а не жена. Но мъжете нямаше да се наслаждават изцяло на тази привилегия, ако не я смятаха за основана върху абсолюта и върху вечността - от своето надмощие те се опитаха да създадат право. "Онези, които са създали и са компилирали законите, бидейки мъже, са благоприятствали своя пол, а юрисконсултите са превърнали законите в принципи", казва още Пулен дьо ла Бар. Законодатели,  свещеници, философи,   писатели,   учени   настървено   доказваха,   че   подчиненото положение на жената е било желано на небето и изгодно за земята. Измислените от мъжете религии отразяват това желание за господство: те откриват своето оръжие в легендите за Ева, за Пандора. Те поставят философията, теологията в своя услуга, както видяхме от цитираните мисли на Аристотел, на свети Тома. Още от древността сатирици и моралисти   намират   удоволствие   в   това,   да   обрисуват   женските слабости. Известно е колко яростни обвинителни речи са отправяни срещу жените в цялата френска литература: Монтерлан' подема с не толкова голямо въодушевление традицията на Жан дьо Мьон7 . Тази враждебност понякога изглежда обоснована, често пъти - безпричинна; всъщност тя прикрива повече или по-малко замаскирания стремеж към самооправдаване. "По-лесно е да се обвинява единият пол, отколкото да се оправдава другият", казва Монтен* . В някои случаи този процес е очевиден. Поразително е, например, че за да ограничи правата на жената, римското право сочи "глупостта, крехкостта на пола" в момент, когато   чрез   отслабването   на   семейството   жената   се   превръща   в опасност  за   мъжете-наследници.   Поразително   е,   че   за  да   държат омъжената жена под попечителство, през XVI век са прибягвали до авторитета на свети Августин' , който заявява, че "жената е животно, което не е нито здраво, нито стабилно", докато неомъжената жена се признава за способна да управлява имотите си. Монтен разбира много добре произвола и несправедливостта на съдбата, предопределена за жената: "Жените никак не грешат, отказвайки се от правилата, въведени

в  света,   още  повече,   че  тъкмо  мъжете   са ги  направили  без  тях. Естествено, между тях и нас съществуват коварство и подигравки"; но той не стига дотам, да се превърне в техен защитник. Едва през XVIII век истински демократичните мъже разглеждат обективно този въпрос. Дидро , например, се старае да докаже, че жената е човешко същество, както мъжът. Малко по-късно Джон Стюарт Мил10 я защитава горещо. Но тези философи са изключително безпристрастни. През XIX век феминисткият спор отново се превръща в спор на последователи; една от последиците от индустриалната революция е участието на жената в производителния труд: в този момент женските искания излизат извън областта на теорията, намират икономическа основа; противниците им стават   още   по-агресивни;   макар   и   поземлената   собственост   да   е отчасти развенчана, буржоазията се вкопчва в стария морал, виждащ в здравината на семейството гарант за частната собственост: този морал изисква  толкова  по-упорито   присъствието   на  жената   в   семейното огнище,  колкото  повече  еманципацията й  се  превръща в  истинска заплаха; дори вътре в самата работническа класа мъжете се опитват да спрат   това   освобождение,   тъй   като   жените   им   изглеждат   опасни конкуренти,  още  повече,  че   са  свикнали  да  работят  срещу  ниски заплати*.    Тогава,    за    да    докажат    малоценността    на    жената, антифеминистите  прибягват  не   само  към   религията,   философията, теологията,     както     по-рано,     но     и     към     науката:     биология,    ' експериментална психология и т.н. Единственото, на което Тегфяха .   съгласни, бе да предоставят на другия пол "равенство в различието". Тази формулировка, която постига успех, е многозначителна: тя е точно същата формулировка, която използват "законите за гадните кюнци" по повод американските негри; но тази т.нар. егалитарна сегрегация не послужи    за    нищо    друго,    освен    за    въвеждане    на    най-крайна Дискриминация. В това съвпадение няма нищо случайно: независимо Дали  става дума за каста,  за  класа,  за пол,  сведени  до  по-низше положение,  процесите  на узаконяване  са еднакви.  "Вечното  женско начало" е аналог на "негьрската душа"  и на "еврейския характер". Впрочем еврейският проблем като цяло е много различен от двата останали:   за  антисемита  евреинът  е  не  толкова  по-низш,   колкото неприятел, на този свят не му се признава място, което да бъде негово; по-скоро искат да го унищожат. Съществуват обаче дълбоки аналогии между положението на жените и положението на негрите: и едните, и Другите се еманципират днес от един и същи патернализъм, а кастата,
' Влс Част втора.

16
Симон дьо Бовоар
която е била по-рано господарка, иска да ги държи "на мястото им", тоест на мястото, което е избрала за тях; и в двата случая тя обсипва с повече или по-малко искрени хвалебствия добродетелите на "добрия негър" с безразсъдна, детска, весела душа - на примирения негър, и на жената, "истинска жена", тоест лекомислена, инфантилна, безотговорна - жената, подчинена на мъжа. И в двата случая тази каста извлича аргументите си от фактическото положение, което е създала. Известна е остроумната забележка на Бърнард Шоу : "Белият американец, - казва той - всъщност поставя негъра на равнището на чистач на обувки: и оттук прави извода, че той не става за нищо друго, освен да чисти обувки." Същия затворен кръг откриваме във всички аналогични ситуации: когато един индивид или група индивиди е държан в по-низше положение, той фактически е по-низш; би трябвало обаче да постигнем съгласие тъкмо върху обхвата на думата съм\ недобронамереността се състои в това, да й се придава основна стойност, докато тя има Хегелов динамичен смисъл: да бъдеш означава да си станал, да си направен такъв, какъвто се проявяваш; да, днес жените като цяло са по-низши от мъжете, тоест тяхното положение открива по-малки възможности пред тях: проблемът е да разберем дали това положение на нещата трябва да продължава.
Мнозина мъже биха желали това: далеч не всички са свалили оръжията. Консервативната буржоазия продължава да вижда в еманципацията на жената опасност, застрашаваща нейния морал и нейните интереси. Някои мъже се боят от женската конкуренция. Един студент заявява пред списание "Ебдо-Латен":"Всяка студентка, която получава място на лекар или на адвокат, открадва от нас едно място"; той не поставя под съмнение своите права върху този свят. Икономическите интереси не действат сами. Една от облагите, които потисничеството осигурява на потисниците, е, че и най-скромният от тях се чувства по-висш: "бедният бял" от Юга в САЩ си казва за утешение, че не е "мръсен негър"; а най-богатите бели умело използват това високомерие. По същия начин и най-посредственият от мъжете се смята за полубог в сравнение с жените. За г-н дьо Монтерлан е много по-лесно да се смята за герой, когато се сравнява с жени /впрочем подбрани умишлено/, отколкото когато трябва да поеме своята роля на мъж сред мъжете - роля, с която множество жени се справиха по-добре от него. Ето как през септември 1948 г. в една от статиите си за "Фигаро Литерер" г-н Клод Мориак " - на чиято голяма оригиналност

17
ВТОРИЯТ ПОЛ
се възхищава всеки, можа' да напише по повод жените следното: "Ние слушаме с възпитано безразличие...и най-блестящата измежду тях /жените/, като добре знаем, че умът й отразява повече или по-малко блестящо идеите, които идват от нас." Разбира се, неговата събеседничка отразява не личните идеи на г-н К. Мориак, като се има предвид, че нито една подобна не е известна; възможно е тя да отразява идеи, идващи от мъже; сред самите мъже не един смята за свои мненията, които не той е изнамерил; можем да се запитаме дали г-н К. Мориак не би имал интерес да разговаря по-скоро с някое хубаво отражение на Декарт, на Маркс, на Жид, отколкото със самия себе си; забележителното е, че чрез двусмислеността на думата ние той се идентифицира със свети Павел, Хегел, Ленин, Ницше и от висотата на тяхното величие гледа с презрение на тълпата жени, които смеят да му говорят, сякаш са му равни; честно казано, познавам не една жена, която не би имала търпение да разговаря с г-н Мориак с "тон на възпитано безразличие".
Наблегнах на този пример, тъй като в него мъжката наивност е обезоръжаваща. Има още много други по-хитри начини, чрез които мъжете извличат полза от другостта на жената. Всички, страдащи от комплекс за малоценност, ще намерят тук чудотворен лек: никой не е по-арогантен, по-агресивен или по-презрителен спрямо жените от мъжа, загрижен за своята мъжественост. Онези, които не се чувстват застрашени от себеподобните си, са и много по-склонни да признаят в жената себеподобно същество; но дори и за тях митьт за Жената, за Другия, е скъп по множество причини" ; не бихме могли да ги осъждаме, че не жертват на драго сърце всички облаги, които извличат от това: те знаят какво губят, като се отказват от жената - такава, за каквато мечтаят, те не знаят какво ще им донесе жената - такава, каквато ще бъде утре. Необходимо е голямо себеотрицание, за да се откажеш да се определяш като единствен и абсолютен Субект. Впрочем повечето мъже не изразяват явно това желание. Те не определят жената като по-низша: днес те са прекалено проникнати от демократичния
'.Лли поне си мислеше, че може	_
Статията на Мишел Каруж. излязла на тази тема в брой 292 на сп. Каие ою Сюд" е многозначителна. Топ пише с възмущение: "Бихме искали да не съществува никакъв мит за жената, а само легион от готвачки, матрони, момичета за удоволствие, учени жени, изпълняващи функцията на удоволствие или на полезност!" Значи според него жената няма съществуване сама за себе си; той разглежда само нейната функция в мъжкия свят. Нейната крайност е в мъжа; тогава действително можем да предпочетем поетичната й "функция" пред всяка друга. Въпросът се състои именно в това - защо тя би трябвало да бъде дефинирана именно по отношение на мъжа.

19
18
Симон дьо Бовоар
идеал, за да не признават всички човешки същества за равни. За детето, за младия човек в семейството жената винаги се явява облечена като че ли със същото социално достойнство, както и възрастните мъже; по-късно - в желанието и в любовта - той чувства съпротивата, независимостта на желаната и обичана жена; вече женен, уважава в жена си съпругата, майката, а в конкретния опит на съпружеския живот тя се утвърждава пред него като свобода. Така той може да се убеди, че вече не съществува социална йерархия между половете и че в общи линии въпреки различията жената е равна на него. Но тъй като установява известни непълноти - най-важната от които е професионалната неспособност - той ги приписва на природата. Когато проявява сътрудничество и доброжелателност към жената, той тематизира принципа на абстрактното равенство; но не определя конкретното неравенство, което констатира. Щом като влезе в конфликт с него обаче, положението се обръща: сега той ще тематизира конкретното неравенство и поради това ще си позволи дори да отрича абстрактното равенство' .По същия начин мнозина мъже заявяват почти искрено, че жените са равни на мъжа и че няма какво да желаят, и същевременно, че жените никога няма да могат да бъдат равни на мъжа и че техните претенции са напразни. То е поради това, че мъжът трудно може да измери голямото значение на формите на социална дискриминация, които отстрани изглеждат незначителни, но чиито морални, интелектуални отражения в жената са толкова дълбоки, че може да изглежда, че те произлизат от изначалната й природа" . И най-симпатизиращият на жената мъж никога не познава добре своето конкретно положение. Следователно нямаме основание да вярваме на мъжете, когато се опитват да защитават привилегии, чийто обхват дори не могат да измерят. Не ще се оставим да ни сплашат с броя и силата на нападките срещу жените; нито ще се хванем в мрежата на користните хвалебствия, произнасяни в полза на "истинската жена"; нито пък ще позволим да ни обхване онзи възторг, който предизвиква у мъжете нейната съдба - съдба, която те за нищо на света не биха искали да споделят.
Все  пак  не  трябва да  се   отнасяме  с  прекалено  доверие   и   към аргументите на феминистите: доста често стремежът към блестяша
' Мъжът, например, заявява, че не смята жена си -ш по-малко работоспособна поради
това, че няма професия: поддържането на семейното огнище е толкова благородно и
т.н.  Но при първия спор топ възкликва:  "Ти си абсолютно неспособна да печелиш
хляба си без мен."
"   Описанието  на   този   процес   ще  бъде  тема  на   втория  том  от  настоящото
изследване.

ВТОРИЯТ ПОЛ
полемика  им  отнема  каквато  и  да било  стойност.  Ако   "женският проблем" е толкова безсмислен, то е защото мъжката арогантност го е превърнала   в   "караница";   когато   хората   се   карат,   те   вече   не разсъждават правилно. Неуморни са опитите да се докаже, че жената е по-висша,  по-низша  или  равна  на  мъжа:  създадена  след Адам,  тя очевидно е второстепенно същество, казваха едните; напротив, казваха другите, Адам е само скица и Бог успя да създаде съвършено човешко същество, когато създаде Ева; мозъкът й е най-малък, но относително е най-големият; Христос се е въплътил като мъж - може би от смирение. Всеки аргумент веднага призовава своя контрааргумент, често и двата са безплодни. Ако искаме да изясним нещата, трябва да излезем извън тези   коловози;   трябва   да   се   откажем   от   неясните   понятия   за върховенство, низше положение, равенство, изопачили всички спорове, и да започнем всичко отначало.
Но тогава как ще поставим въпроса? И най-напред, кои сме ние, че да го поставяме? Мъжете са съдии и заинтересована страна: жените също. Къде да намерим някой ангел? Всъщност ангелът не би бил достатъчно подготвен, за да говори, не би могъл да знае всички данни по въпроса; що се отнася до хермафродита, тук случаят е доста особен: той не е мъж и жена едновременно, а по-скоро нито мъж, нито жена. Струва ми се, че ако искаме да изясним положението на жената, ще е най-добре да дадем думата на някои вещи в проблема жени. Би било софизъм да искаме да затворим Епименид в понятието за критяните, а критяните - в понятието за лъжеца - добрите или лошите помисли се внушават на мъжете и на жените не от някаква тайнствена същност; позицията им ги предразполага повече или по-малко към търсене на истината. Имайки шанса да си получат обратно всички привилегии на човешко същество, днес много жени могат да си позволят лукса на безпристрастието: ние дори изпитваме нужда от това. Вече не сме като по-възрастните боркини за права; в общи линии сме спечелили играта; при последните дискусии върху статута на жената ООН непрестанно изискваше непременно да бъде осъществено до край равенството между половете - на много от нас никога не им се е случвало да чувстват своята принадлежност към жените като притеснение или като пречка; много  други  проблеми  ни  изглеждат  по-важни  от  онези,  които  ни засягат по особен начин: самото равнодушие ни дава възможност да се надяваме, че поведението ни ще бъде обективно. Въпреки това ние познаваме   женския   свят   по-дълбоко,   отколкото   мъжете,   тъй   като корените ни са в него; ние разбираме по-непосредствено какво означава -1а едно човешко същество фактът, че то е жена; още повече, бихме

21
20
Симон дьо Бовоар
искали да знаем това. Казах, че има по-важни проблеми; това не пречи тъкмо този проблем да запазва за нас известно значение: с какво фактът, че сме жени е засегнал нашия живот? Кои точно шансове са ни били дадени и кои - отказани? Каква съдба могат да очакват по-младите ни сестри и в каква насока да ги ориентираме? Поразително е, че цялата женска литература в наши дни се вдъхновява в много по-малка степен от специфичните женски искания, отколкото от стремежа към яснота; в края на една епоха на безредни спорове настоящата книга е известен, но не самотен опит да се постигне яснотата.
Вероятно не е възможно да се обсъжда безпристрастно който и да било човешки проблем: самият начин на поставяне на въпросите, възприетият подход предполагат, че ще има йерархия на интересите; всяко качество обхваща стойности; не съществува обективно описание, което да не е очертано върху етичен фон. Вместо да се опитваме да прикрием принципите, които подразбираме повече или по-малко явно, по-добре най-напред да ги определим; така няма да бъдем принудени на всяка страница да уточняваме смисъла, който придаваме на думите "по-висш", "по-низш", "по-добър", "по-лош", "прогрес", "регрес" и т.н. Ако прегледаме някои от произведенията, посветени на жената, ще видим, че една от най-често възприеманите гледни точки е тази за обществената полза, за общия интерес: всъщност всеки подразбира под това интереса на обществото - такова, каквото той би искал то да бъде. Колкото до нас, считаме, че не съществува друга обществена полза освен онази, която осигурява личната полза на гражданите; ние съдим за институциите именно от гледна точна на конкретните шансове, предоставени на индивидите. Но същевременно не смесваме идеята за частната полза с идеята за щастието: това е друга, често срещана гледна точка; жените в харема не са ли по-щастливи от жената-избирателка? Нима домакинята не е по-щастлива от работничката? Не знаем какво означава думата щастие, а още по-малко - какви истински ценности покрива тя; няма никаква възможност да измерваме щастието на другия и винаги е лесно да се обявява за щастлива ситуацията, която искаме да му наложим: например онези, които осъждаме на застой - ние ги обявяваме за щастливи под претекст, че щастието е неподвижност. Така че това е понятие, на което няма да се позоваваме. Възприетият подход е подходът на екзистенциалисткия морал. Всеки субект се определя конкретно като трансцендентиране чрез проекти; той реализира свободата си единствено чрез постоянното си надхвърляне към други свободи; няма друго оправдание за настоящото съществуване освен неговата експанзия към безкрайно отвореното

ВТОРИЯТ ПОЛ
бъдеще.    Всеки    път,    когато    трансцендентността    се    връща    към иманентност, съществуването деградира в нещо  "само по себе  си", свободата - в изкуственост; това пропадане е морална грешка, ако е допуснато от субекта; ако му е  наложено, то придобива образа на фрустрация и потисничество; и в двата случая то е абсолютно зло. Всеки индивид, който се стреми да оправдае съществуването си, го чувства като безкрайна нужда да надхвърли себе си. А онова, което дефинира по особен начин положението на жената, е, че бидейки като всяко човешко същество независима свобода, тя открива себе  си и избира себе си в един свят, където мъжете й налагат да се възприеме като Другият: стремят се да я сковат като обект и да я обрекат на иманентност, тъй като нейната трансцендентност ще бъде постоянно надхвърляна от друго основно и върховно съзнание. Драмата на жената е тъкмо в този конфликт между основното искане на всеки субект, определящ се винаги като основен, и изискванията на една ситуация, която  определя жената като  неосновна. Как може  да се  реализира човешкото същество, ако е в положението на жена? Какви пътища са отворени пред нея?  Кои от тях стигат до задънена улица?  Как да преоткрие независимостта в зависимостта?  Кои са обстоятелствата, ограничаващи свободата на жената, и може ли тя да ги преодолее? Това са основните въпроси, които бихме искали да изясним. Това означава, че   проявявайки   интерес   към   шансовете   на   индивида,   няма   да дефинираме тези шансове с термина щастие, а с термина свобода.
Очевидно този проблем не би имал никакъв смисъл, ако допуснехме, че   над  жената  тегне   някаква  физиологическа,   психологическа   или икономическа съдба. Така че ще започнем с обсъждането на гледните точки,     възприети     спрямо     жената     от     страна     на     биологията, психоанализата, историческия материализъм. След това ще се опитаме да покажем по позитивен начин как се е конституирала "женската реалност", защо жената е била дефинирана като Другия и какви са били последиците от това от гледна точка на мъжете. После ще опишем от гледна точка на жените света - такъв, какъвто той им е предложен' ; и ще можем да разберем с какви трудности се сблъскват те, когато, опитвайки се да избягат от сферата, която им бе отреждана досега, искат да участват в човешкия тНзет.
•   Това ще бъде предмет на втория том на книгата.