СМЪРТ    ВЪВ    ВЕНЕЦИЯ
сякаш ме питаш нещо и ме дириш. Ей богу, ей богу обичам те много! Ала понякога не мога да намеря чувството си, защото често съм твърде уморен от страданието и от борбата с оная задача, която ми е поставена от моето съкровено АЗ. И аз не бива да бъда чрезмерно твой, не бива никога да бъда напълно щастлив в тебе, за да не се откъсна от онова, което е моя мисия . ..
Той я целуна, отдели се от приятната топлина на съня й, огледа се наоколо и се върна. Камбаната му обади, че е вече късна нощ, но едновременно с това тя като че ли с голяма доброта възвести края на един труден час. Той въздъхна облекчително, стисна яко устни, отиде на писалището и грабна перото ... Не размишлявай! Беше твърде много дълбок, за да има право да размишлява. Не слизай долу в хаоса или поне не стой дълго там! Обратно, загреби от тоя безкраен хаос и изнеси на светлина всичко годно и зряло да добие форма. Не размишлявай! Работи! Очертавай граници, изхвърляй излишното, давай образ и завършвай! ...
И той завърши творбата си, съпроводена от толкова страдания. Може би тя не стана хубава, но беше завършена. И след като беше завършена, той откри, че тя беше и хубава. И от душата му, от музика и идеи, се родиха силом нови творби, звучни и блещукащи изваяния със свещени форми, които породиха в безкрайната родина дивни догадки — както в раковината ечи морето, от което е била извадена.

Густав Ашенбах или фон Ашенбах, както официално гласеше името му от петдесетия му рожден ден насам, реши едно пролетно следпладне през 19... година, която месеци наред имаше такъв застрашителен вид за нашия континент, да предприеме по-далечна разходка и напусна самичък жилището си на Принцрегентен-щрасе в Мюнхен. Раздразнен от трудната и опасна работа в предиобедните часове, която тъкмо сега изискваше върховно внимание, съобразителност, настойчивост и точност на волята, писателят не бе успял дори след обяда да възпре продължилия да върви творчески механизъм на духа, оня „то1из атгш согплпииз"1, в който според Цицерон се състои същността на убедителността; не го навести и облекчителната дрямка, която му беше тъй необходима поне веднъж през деня поради напредващото изхабяване на силите. Ето защо скоро след чая излезе на открито, като се надяваше, че въздухът и движението ще го оправят пак и ще му помогнат да дочака една ползотворна вечер.
Беше в началото на май и след няколко студени и влажни седмици внезапно нахлу неистинско знойно лято. В „Английската градина", близо до града, Макар дърветата там да бяха покарали едва първите си нежни листенца, беше душно като през август и пълно с коли и пешеходци, които се разхождаха. В Аумайстер, където го отведоха все по-тихи и по-тихи алеи, Ашенбах застана за малко, за да хвърли поглед върху оживената от народ гостилница с градина, на края на която

1 Непрестанно вълнение на душата.

222
223

бяха спрели няколко файтона к екипажа. Оттам веч$ по залез слънце пое обратния път извън парка през ливадите и понеже над Фьоринг виснеха буреносни облаци, пък се чувствуваше и уморен, реши да чака пред Северното гробище трамвая, който по права линия щеше да го върне в града.
На спирката и около нея случайно не завари хора. Коли не се виждаха нито по павираната Унгерерщрасе, лъскавите  самотни  релси   по  която  водеха   към Шва-бинг, нито по шосето за Фьоринг;  не се мяркаше жив човек и зад оградите на каменоделците, дето чакащите купувачи кръстове, паметни   плочи и паметници  образуваха второ, необитаемо гробище,  а  построеният   във византийски стил дом на покойниците насреща лежеше безмълвен в отблясъка на гаснещия ден. По фасадата му,  украсена   с  гръцки кръстове и  свещени   фрески в светли  краски,  се  виждат  още   симетрично   наредени надписи  със   златни   букви,   отбрани,   отнасящи   се до задгробния  живот  библейски изрази  като:   „Те влизат в божия дом" или: „Да им свети вечната светлина"; и в течение на няколко минути Ашенбах намери сериозно развлечение в това — да разчита формулите и да за-рейва вътрешния си взор в тяхната прозрачна мистика. Но  после,  като  се  връщаше от  своите  мечтания,  той забеляза  в ходника между колоните над двата апокалиптични звяра,  пазители на  откритата   стълба,  един мъж, чийто не съвсем обикновен вид даде съвършено друга насока на мислите му.
л'     Остана неизвестно дали човекът бе излязът от вът-3 решността на дома през бронзовата   порта, или неза-I белязано бе дошъл отвън и бе се изкачил горе. Ашен-I1"   бах, без да се задълбочи особено в този въпрос, беше склонен да  приеме  първото.   Умерено   висок  на  ръст, слаб, голобрад и очебийно чипонос, мъжът беше от типа на червенокосите — кожата му беше млечнобяла и покрита с лунички като у тях.  Очевидно нямаше никаква древна баварска жилка; и ако не нещо друго, то поне ликовата шапка с широки и прави поли слагаше върху цялата му осанка отпечатък на нещо чуждоземно и далечно. Свръх това, разбира се, той носеше обичайната  раница  на  гърба,  костюм  от  жълтеникав лоден, както изглеждаше, препасал беше колан, на лявата си ръка под лакътя беше провесил сива мушама с качул-

КЗ, която бе притиснал върху хълбока си, а в дясната1 държеше бастун с железен шип на долния край; кръстосал нозете, той беше опрял другия хълбок на дръж-ката на косо забития в земята бастун. Понеже стоеше с дигната глава, мършавата му шия стърчеше високо над широкия отвор на спортната риза и се виждаше откритата му, едра адамова ябълка; така той се взи-раШе внимателно в ширинето изпод червените мигли на безцветните си очи, между които се очертаваха две отвесни, енергични бръчки, които съвсем не подхождаха на късия му чип нос. Така — а може би издигнатото и издигащо го място, на което бе застанал, допринасяше за това впечатление — стойката му издаваше нещо властно и обглеждащо, дръзко и дори необуздано; защото — все едно дали залязващото слънце го заслепяваше, та той гримасничеше, или се касаеше за непоправимо обезобразяване на лицето — устните му изглеждаха прекалено къси и бяха се дръпнали напълно от зъбите, които, оголени чак до венците, се подаваха бели и дълги навън.
Възможно беше Ашенбах в своето отчасти разсеяно, отчасти изпитателно наблюдение на непознатия да бе проявил известна нетактичност, защото внезапно забеляза, че онзи пресрещна погледа му толкова войнствено, тъй право в очите, с такова открито намерение да доведе работата до крайния й предел, че Ашенбах, неприятно засегнат, се извърна и тръгна покрай оградите, решил, кажи-речи, да не обръща вече никакво внимание на тоя човек. И в следващата минута го забрави. Ала сигурно осанката на непознатия, неговият вид на друм-ник беше подействувал върху въображението му или беще замесено някакво друго физическо или душевно влияние, защото съвсем ненадейно той почувствува някаква странна вътрешна широта, някакво скитиишко безпокойство, юношески жадно влечение към далечи-мата — чувство толкова живо, толкова ново или най-малкото: чувство, от което отдавна беше отвикнал, бе-ще го забравил, че той, с ръце на гърба и поглед към земята, застана като прикован на едно място, за да провери същината и целта на това усещане.
То беше желание да пътешествува, нищо друго, но Действително явило се като пристъп и повишено до страст, дори до сетивни видения. Жаждата му стана

224
225
Новели

зряща, въображението му, още неуспокоило се след днешните часове на труд, си сътвори образец за всички чудеса и страхотии на разновидната земя и из един път се помъчи да си ги представи: той виждаше, да виждаше една местност, тропическо мочурище под небе • от гъсти изпарения, влажна, пищна и безкрайна мест-1г( ност, един вид исконна пустош от острови, тресавища и ръкави на реки, които влачеха тиня; виждаше наблизо и надалеко ширни полета с волно избуяла папрат, с мазни набъбнали и причудливо цъфнали растения, из-сред които се вишеха космати стволове на палми; виждаше странно разкривени дървета с корени във въздуха, които те спускаха в почвата, в застояли води, дето се отразяваха зелени сенки и дето сред плаващи цветя, млечнобели и големи колкото паници, по плитчините стоеха невиждани от него птици с високи рамена и безформени клюнове и гледаха неподвижно настрани; виждаше между възлестите тръбовидни стъбла на бамбуковия гъсталак святкащите очи на дебнещ тигър ... и почувствува, че сърцето му се разтуптя от ужас и загадъчна жад. После видението изчезна; Ашен-бах поклати глава и поде отново разходката си покрай оградите на каменоделните.
Поне откакто разполагаше с необходимите средства да използува изгодите на световните съобщения както пожелаеше, той гледаше на пътешествията изключително като на хигиенична мярка, която сегиз-тогиз трябваше да бъде съблюдавана мимо всякакъв смисъл и всякакво желание. Зает прекомерно от задачите, поставяни му от неговото собствено АЗ и от душата на Европа, толкова обременен от задължението да твори, премного несклонеи към развлечения и негоден да ста- ] не любител на пъстрия външен свят, той бе се задо- з волил напълно с оная представа за повърхността на земята, която всеки човек може да добие, без да се отдалечава много от мястото си, и никога не бе почувствувал ни най-лекото изкушение да напусне Европа. Особено откак животът му започна бавно да клони към заник, откак страхът му като художествен творец, че не ще успее да довърши делото си — тая загриженост, че часовникът може да удари последния му час, преди да е дал своя дял и да принадлежи напълно на себе си, — не можеше вече да бъде отпъден като про-

ста неоправдана приумица, неговото йъншно битиб се ограничи почти изключително в хубавия град, станал За него истински роден кът, и в грубоватата вила, която си бе построил в планината и в която прекара дъж-деливото лято.
Пък и онова, което току-що бе го прихванало внезапно и толкова късно, твърде скоро бе обуздано и оправено благодарение на разума и на самодисциплината, с която бе свикнал от младини. Той имаше намерение да допише до известно място творбата, която беше негова житейска задача, преди да се премести във вилата си, а мисълта да поскита из света, скитничество, което би го отвлякло за цели месеци от работата, му се виждаше прекалено вятърничава и неотговаряща на неговите планове, та не биваше да се занимава сериозно с нея. И все пак той прекрасно знаеше по каква причина и така ненадейно бе му се натрапило това изкушение. Той трябваше да признае пред себе си, че този копнеж по далечни и нови места, това буйно желание да се освободи, да отмахне бремето си и да забрави беше порив за бягство, порив да се откъсне от творбата, от делничното място на една монотонна, студена и страстна служба. Наистина, той я обичаше, обичаше също тая съсипваща нервите, всекидневно подновяваща се борба между неотстъпчивата и горда, тъй често подлагана на изпитания воля и тая растяща умора, за която никой не биваше да знае и която творбата му по никакъв начин не биваше да издава с признаци на безсилие и вялост. Ала изглеждаше разумно лъкът да не се обтяга прекомерно и да не се задушава от вироглавие една тъй живо бликнала потребност. Той помисли за работата си, помисли за пасажа, дето и вчера, и днес беше принуден да я изостави _ пасаж, който като че не искаше Да се подчини нито на търпеливо изглаждане, нито на бързо преодоляване. Той го провери отново, опита да пробие препятствието или да го срине, но някак изтръпнал от отвращение, се отказа да предприеме нападението. Тук нямаше кой знае каква особена трудност, не — парализираха го скрупулите на неохотата, проявила се в една взискателност, която нищо вече не мо-Жеше да задоволи. Естествено, още като юноша той бе смятал взискателността за същина и съкровено* естество на таланта и заради нея бе обуздал и изстудил

226
227

Чувството, защото знаеше, Че то е склонно Да се задо. воли с едно приятно „горе-долу" и с половина от съвършенството. Отмъстяваше ли си сега потиснатото чувство, като го напускаше, като отказваше да носи, да окриля и занапред изкуството му и отнасяше със себе. си всяка наслада, всяка възхита от формата и израза''' Не че това, което създаваше, беше лошо — една изгода на тая негова възраст беше поне обстоятелството, че той спокойно и всеки момент беше уверен в майсторството си. Ала докато народът тачеше високо това майсторство, той самият не му се радваше и му се струваше, че на цялото му творчество липсват онези белези на пламенно, игриво настроение, които — като продукти на радостта — повече от каквото и да било вътрешно съдържание съставят важно предимство и даряваха радост на читателите.
Той се страхуваше да прекара лятото на планината, сам в малката вила със слугинята, която му приготвяше яденето, и с прислужника, който му го поднасяше; страхуваше се от познатите лица на- планинските върхове и скатове, които пак ще окръжават неговото' недоволство и мудност. Ето защо беше необходимо да вметне нещо — малко импровизирано съществувание, малко безделие, далечен въздух и приток на нова кръв, та лятото да стане поносимо и щедро. Значи — пътешествие. Той беше доволен. Не много далеко, не непременно чак при тигрите. Една нощ в спалния вагон и 5!ез1а1 от три-четири седмици в някое космополитно летовище в радушния Юг. ..
Така разсъждаваше той, докато трамваят идвате все по-близко към него по Унгерерщрасе; и още докато се качваше, взе решение да проучи довечера географската карта и разписанието на влаковете. На платформата му хрумна да подири с очи човека с ликовата шапка, другаря от тая разходка, довела до такива последици. Но не можа да види къде се е дянал, понеже го нямаше нито на предишното място, нито на следната спирка, нито в трамвайната кола.
Авторът на ясната и могъща епопея в проза за живота на Фридрих Пруски; търпеливият художник, който с продължително усърдие изтъка килима па един Р0'
Почивка.

,,ан, онасловен „Мая", пълен с образи и събрал под сянката на една идея толкова много човешки съдби; създателят на оня силен разказ под заглавие „Един клетник", който посочи на цяла една признателна младеж възможността за нравствена смелост отвъд най-лълбокото познание; най-сетне творецът (и с това изброяваме накратко творбите на зрялата му възраст) на темпераментната студия „Дух и изкуство", систематизиращата сила н антитезисната убедителност на която накара сериозни критици да я поставят непосредствено до Шилеровите разсъждения върху наивна и сантиментална поезия — Густав Ашенбах, значи, бе се родил в Л^ окръжен град в областта Силезия, като//, син на в-ж5ш съдебен служител. Предците му бяха офицери, съдии, административни функционери, все мъже, водили строго редовен, благоприличие сиромашки живот в служба на краля, на държавата. По-съкровена духовност бе се въплътила веднъж сред тях в особата на един свещеник; а по-жива, по-чувствена кръв бе се вляла в рода през живота на предишното поколение благодарение на майката на писателя, дъщеря на ка-пелмайстор. На нея се дължаха белезите на чужда раса в неговата външност. Обручението на служебно трезва добросъвестност с по-тъмни, по-пламенни импулси доведе до раждането на един художник, именно тоя забележителен художник.
Тъй като цялото негово същество беше настроено за слава, той се разкри, ако не собствено като рано-зрял, все пак рано като зрял и опитен за обществеността, благодарение на решителността, на индивидуалната стегнатост и на интонацията на стила. Беше си създал име още като гимназист. След десет години той умееше Да бъде репрезентативен, без да се откъсва от писалището си, да управлява славата си писмено с едно изречение, което трябваше да бъде кратко (защото към преуспелия и заслужаващ доверие човек се отправят много искания), да бъде добър, но думата му да тежи. На че-тиридесет години, вече изнурен от усилията и превратностите на самата писателска работа, той трябваше свръх нея да се справя всеки ден с безчислени писма с марки от всички страни на света.
Чужд в еднаква мяра на всичко банално и ексцентрично, неговият талант сякаш бе създаден да печели

228

едновременно както вярата на широката публика, така също възхитата и самоувереното участие на придирчи-вите читатели. Ето защо, задължаван още на младини от всички страни да се стреми към необикновени до. стижения, той никога не узна какво всъщност са безделието, безгрижието и небрежността на младостта. На около тридесет и пет годишна възраст във Виена той заболя и един тънък наблюдател се изказа по следния начин за него в обшеството:
— Видите ли, Ашенбах открай време е живял само така — и той стисна яко пръстите на лявата си ръка в пестник, — никога така — и сгодно провеси разтворената ръка от облегалото на стола.
Беше напълно вярно. И доблестно-нравственото в тези думи бе това, че той нямаше грубовата физика и съвсем не беше роден, а само призван за постоянно
напрежение.
По съветите на лекарите той като малко момче не ходеше на училище, а се подготвяше в къщи. Отрасна отделно,  без   дружба,   и   все   пак   трябваше   рано   да проумее, че беше издънка на род, в който рядкост не беше   талантът,    а    физическата   основа,   от   която  се нуждае талантът за своето осъществяване, на род, който обикновено се проявява рано и способностите рядко стигат до дълбока  старост. Но  негова любима  фраза беше: „Трябва да се издържи докрай!" И в своя роман за  Фридрих той  не  съзираше нищо  друго  освен   апотеоза на тия повелителни думи, които  му се струваха като  върховен  израз  на  страдалчески-деятелна добродетел. И той желаеше страстно да стигне до старостта, защото винаги беше смятал, че действително велика, всеобхватна    и    достойна   за    почит    може    да    бъде назована   само   онази   творческа   дейност,  на   която  е отредено  да   бъде   характерно   плодоносна   във  всички периоди на човешкия живот.
Следователно, тъй като трябваше да носи на крехки плещи задачите, с които бе го натоварил талантът му, а пък искаше да стигне далеко, той се нуждаеше във висша степен от строг режим, а този строг режим, за щастие, беше наследил по бащина линия. На четиридесет и на петдесет години — също както на младини, когато други прахосват сили, шляят се и спокойно •отлагат изпълнението на велики планове — той наче-
290

ваше рано работния си ден с душ от студена вода върху гърдите и   гърба,   а   после  поставяше няколко  високи восъчни свещи в сребърни светилници над горния край на ръкописа и в течение на два-три пламенни, добросъвестни  утринни  часа принасяше  в  жертва  на  изкуството натрупаните в съня сили. Трябваше да се прости    —    нещо    повече:    това    говореше    всъщност   за победата на неговата етика — на ония несведущи хора, които смятаха, че светът на „Мая" и епичните сцени, .дето се разгръщаше героичният живот на Фридрих, са продукт  на  усредена  сила  и  на  непрекъсната  работа, докато в действителност те  представяха  величини,  наслоени  благодарение  на  кратък всекидневен  труд,  съставен от стотици отделни вдъхновения.   А   бяха   тъй напълно  и  на  всяка  точка   превъзходни   само   затова, защото техният творец бе издържал години наред под напрежението  на  едно  и  също произведение със сила на волята и упоритост, подобна на оная, която някога бе  покорила неговия   роден  край;    а   на   същинската, окончателна обработка  той  бе  посветил  изключително своите най-силни и най-достойни часове.
За   да   може   един   значителен  духовен  продукт   да упражни веднага широко и дълбоко въздействие, трябва да  съществува  тайно сродство,  дори  сходство   между личната съдба на неговия създател и общата съдба на съвременниците. Хората не знаят защо отреждат слава на едно художествено произведение. Те съвсем не обладават  съответната   вещина,   но  мислят, че  откриват  в него стотици хубави качества, които оправдават техния жив  интерес;    ала    действителна   причина  на  тяхното одобрение е нещо, което не може да се измери: симпатията. Веднъж на не толкова явно място Ашенбах бе казал неприкрито, че почти всички велики дела, които съществуват,  са  създадени    въпреки    противодействия, въпреки горест и мъка, сиромашия, изоставеност, телесна слабост, пороци, страсти и хиляди' спънки. Ала това беше нещо повече от забележка, то беше   опит,   беше, кажи-речи,  формула  на  неговия  живот  и  на  славата МУ, ключ за неговото творчество; чудно ли е тогава, че то беше в същото време нравствен характер и външна изява на неговите най-своеобразни действуващи лица? За новия, предпочитан от този писател героичен тип,
281

който се повтаряше  в различни  индивидуални  образи още в самото начало един умен аналитик беше писал' че той застъпва  схващането за една  „интелектуална и юношеска мъжественост, която в горд свян стиска зъби и  стои   спокойно   изправена,   докато   мечове   и   копия пронизват снагата й". Това бе казано хубаво, остроумно и точно, макар формулировката да звучеше явно прекалено в   пасивен   тон.   Защото   стойкост   в   несретата  и миловидност в  мъката  не   означават   само   мъченичество — те са активно достижение, положителен триумф; и образът на свети Себастиян е най-хубавият символ, ако не на изкуството изобщо, то поне на изкуството, за което  става дума  тук.   Погледнеше ли дълбоко в  тоя разказен свят,  човек виждаше:  елегантно самообладание,  което  до  последния   миг  скрива  от  хорските очи едно вътрешно подкопаване, биологически упадък; жълта, чувствено занемарена грозота, която е в състояние да превърне кипналата си похот във високо лумнал чист пламък, да се издигне дори до господство в царството на красотата; бледа немощ, която от огнените глъбини на духа черпи сила, за да принуди цял един неустрашим   народ  да легне в   нозете  на   кръста,   в    нейните нозе;   любезно държане  в   пуста   и   строга   служба   на формата;  фалшив, опасен живот, бързо съсипващ нервите копнеж и изкусност на роден измамник. Разглеждаше  ли   човек   по-отблизо   пялата   тая   съдба   и   още много други подобни, можеше да се усъмни дали изобщо има друг  героизъм освен героизма на слабостта. Но във всеки случай: кое геройство би било по-съвременно от това?  Густав Лшенбах беше поетът  на  всички  тия, които  работят до крайния  предел  на  изтощението, на претоварените, вече съсипани, но все още изправени на нозете си, на всички тия моралисти на достижението, които — макар физически слаби и с недостатъчни средства^— благодарение на  някакъв екстаз на  волята  и разумно поведение, могат поне за известно време да бъдат осия-ни от величие. Такива като тях има много, те са герои на епохата. И всички те се познаха в неговите съчинения,   откриха,   че  са   утвърдени,   издигнати,  възпети в тях,  бяха  му благодарни и  прославиха  името  му.
Той беше някога млад и груб в съгласие с времето и — зле напътен от него — бе направил всеявно ПО-

грешни стъпки, бе имал несполуки, бе се излагал, бе се провинявал в думи и дела спрямо тактичността и благоразумието. Обаче беше добил онова достолепие, според което, както твърдеше той, на всеки голям, талант били вродени естествен порив и жило; може да се каже дори, че цялото негово развитие беше съзнателен и упорит възход към достолепието, нехаен спрямо всички задръжки на съмнението и иронията.
Живата, духовно незадължаваща  осезаемост на образите служи  за  развлечение  на  широките  буржоазни маси, обаче пламенно категоричната младеж се увлича само от проблематични неща; а Ашенбах беше проблематичен, бе бил и категоричен като всеки млад човек. Той   бе служил   робски   на   духа,   бе  експлоатирал  до пълно  изчерпване   познанието,   бе   смилал   зърното   за юсев, бе издавал тайни, бе подозирал таланта и вър-иил предателство спрямо  изкуството . . .  Нещо  повече: (окато   неговите   творби   забавляваха,  възвисяваха   и )живяваха изпълнените от вяра читатели, той, младият ;удожествен творец,  със  своите цинизми  за  съмнител-шта същина на изкуството и на художественото твор-[ество изобщо бе довеждал двайсетгодишните младежи ютам, че те затаяваха дъх.
Но  изглежда, че  един   благороден   и   способен  дух не става   тъй  напълно   безразличен   към   нищо   друго, както къи лютивото и горчиво дразнене на познанието; и  сигурно   е,  че   горестно  добросъвестната   дълбочина на един младеж означава плитчина в сравнение с твърдото  решение на  един  мъж,  станал   вече   майстор, да отрича   знанието,   да   го   отхвърля,   да   го   отминава  с гордо  дигната   глава,   ако  то  е в   състояние макар   и мъничко да парализира, да обезсърчи, да унизи волята, делото, чувството и дори страстта. И как другояче би могло да се тълкува  прочутият разказ за  „Клетника", ако не като изригване на погнусата срещу непристойния  психологизъм  на  епохата,  въплътен  в  образа   на °ня мекушав и глупав полумошеник, който се докопва До съдбата си чрез измама, като от безсилие, от порочност, от етична неустойчивост, тласка жена си в прегръдките на едно кьосе и си мисли, че от дълбочина право   да върши   недостойни работи?   Страшната на словото, с която тук се осъжда осъдителното,

възвести извръщането от всяка морална мнителност, от всяко симпатизиране на  порока, отричането от вялата догма  за  състраданието, която повелява да  разбираме |  и да прощаваме всичко ... И онова, което се подготвя-I   ше, дори вече бе се извършило тук,  беше  „чудото на възр_одената  непринуденост^ за  което малко  по-късно изрично~1Г~не~бЕЗ~~тяйнствено натъртване стана дума в един от диалозите на автора. Странни зависимости! Духовна   последица  на   това   „възраждане"  ли,   на   това ново достойнство  и  нова  строгост ли  беше  обстоятелството, че по същото време започна  да  се  наблюдава едно комай чрезмерно укрепване на чувството за красотата, оная възвишена чистота, простота и хармонич-ност на  формата,  които оттогава  насам  придаваха на творбите му един тъй сетивен, дори преднамерен облик на  майсторство и класицизъм?  Ала  морална решителност   отвъд   знанието,   отвъд освобождаващото   и   възпиращо познание — не означава ли тя от друга страна опростяване, довеждане на хората и на душата им до една   нравствена   наивност, а   следователно  и  до  едно засилване на напора към злото, към запретеното, към нравствено   невъзможното?   И   няма   ли   формата   две лица? Не е ли тя едновременно нравствена и 'безнравствена:  нравствена  като  резултат  и  израз на  строгия режим, а безнравствена  и дори противонравствена дотолкова, доколкото по природа крие в себе си известно морално   безразличие,  нещо   повече  —   като   явно   се стреми да превие моралността под скиптъра на своята горда и неограничена власт?
Както и да е! Всяко развитие е съдба. И как няма да протече другояче това развитие, което се придружава от участието, от масовото упование на широка общественост, за разлика от онова, което се извършва без блясъка и любезностите на славата? Само вечното бохемство го смята за отегчително и е склонно да се подиграва, когато един голям талант се измъкне от пашкулния стадий на волномислието, свикне да се отнася почтително спрямо достойнството на духа и приеме дворцовия етикет на една самотност, която е била пълна с безответни, сурови, несподелени страдания и борби и накрая се е домогнала до могъщество и почит сред хората. Колко игра, упорство и наслада всъщност има в самосъздаването на таланта!

С течение на времето в съчиненията на Густав Дшенбах се вмъкна нещо служебно-възпитателско, по-късно неговият стил се освободи от преките дързости, от изящните нови отсенки, превърна се в нещо образцово установено, традиционно гладко, съхраняващо, формално, дори формулно ... И подобно на Людовик XIV, според преданието, застаряващият писател изгони от своя език всяка пошла дума. Тогава именно министерството на просветата внесе избрани страници от него в задължителните ученически христоматии. Той беше също съгласен в душата си и не отказа, когато един германски владетел, току-що възкачил се на престола, удостои с лично дворянско звание автора на „Фридрих" по случай петдесетгодишнината _му.
След няколко години на неспокойство, след няколко пробни престои на едно и друго място, той своевременно избра Мюнхен за постоянно местожителство и заживя там в почетно гражданско положение, отреждано в особени отделни случаи на духовни творци. Бракът, .който сключи още на младини с една девойка от семейство на учен, след кратък щастлив период бе прекратен от смъртта. Остана му една дъщеря, вече омъжена. Син не бе му се родил.
Густав фон Ашенбах беше малко под среди ръст, брюнет, бръснат. Главата му изглеждаше мъничко пре-голяма за почти грациозната му снага. Вчесаните на-дире коси, оредели на темето, много гъсти и силно прошарени над слепоочията, окръжаваха едно високо, набръчкано чело, покрито сякаш с белези от рани. Златни очила със стъкла без рамки се впиваха в корена на късия, благородно извит нос. Устата беше голяма, често отпусната, но също така често се стесняваше и напрягаше; бузите — слаби и бръчкави, добре изваяната брадичка — леко вгъната по средата. Изглеждаше, като че ли доста тежки несрети са се струпвали на тая глава, обикновено наклонена етрадалчески на едната страна; но не — тук изкуството бе се нагърбило с онова физиономично оформление, което инак е дело на живот, пълен с трудности и превратности. Зад това чело бяха °е родили мълниеносните реплики между Волтер и краля в разговора им върху войната; тези очи, които гледаха уморено и дълбоко през стъклата, бяха видели

234
295

II
кървавия ад .в лазаретите през Седемгодишната война Погледнато и лично, изкуството е един извисен живот: то ощастливява по-дълбоко, но и разяжда по-бързо. То издълбава върху лицето на своя служител следите на въображаеми духовни приключения, но пак то дори при манастирска тишина на външното битие с течение на времето довежда до разглезеност, крайна изнеже-ност, умора и любопитство на нервите, каквито не е в състояние да предизвика дори един живот, пълен с безпътни страсти и наслади.
Макар че желанието му да пътешествува, породило се след оная разходка, беше много силно, няколко -задължения от светски и литературен характер го задържаха още около две седмици в Мюнхен. Ала най-сетне той поръча в срок от един месен'да приготвят вилата му за обитаване и един ден между средата и края на май замина с нощния влак за Триест; остана там само двадесет и четири часа и на следната утрин се качи на парахода за Пола.
Онова, което диреше — необичайното и необвърз-ващото, — беше бързо достижимо; ето защо той се установи на един от няколко години насам твърде хвален остров в Адриатическо море, разположен недалеко от истрийския бряг, с пъстро-дрипаво население, което говореше на някакво съвсем непознато наречие; там, дето морето се разстилаше откпито, се виждаха красиво начупени масиви от канари. Обаче дъжд и тежък въздух, едно еснафско, затворено австрийско общество в хотела и липсата на онова спокойно, съкровено отношение към морето, което може да бъде събудено само от равен пясъчен плаж, го изпълниха с досада, не му позволиха да добие съзнанието, че е намерил наистина подходящо място. Той още не беше наясно със себе си къде би желал да отиде, но изпитваше някакво обезпокоително вътрешно влечение; започна да проучва разписанията на параходите, търсеше с очи наоколо си и из един път, едновременно изненадващо и самопонятно той видя целта пред себе си. Къде трябваше да отиде човек, ако осъмне с желанието да спре пред нещо несравнимо, пред нещо приказно чудновато? Та това беше ясно! Какво търсеше тук? Беше сбъркал. Трябваше да замине за там. Не се забави да прекрати тоя
236

1погрешен Престой. Едно ранни Мъгливо утро, Десетина •дни след пристигането му на острова, бърза моторница 1го понесе заедно с вещите му по водата и го върна |ца военното пристанище; и едва стъпил на сушата, той Iтутакси мина по дъсчено мостче, за да стъпи на влажната палуба на един кораб, който беше под пара да (потегли за Венеция.
Корабът от италиански произход беше овехтял, стар, I осажден и тъмен.. В една пещероподобна, изкуствено | осветена каюта във вътрешната част, където Ашенбах веднага след стъпването му на кораба бе заведен от един гърбав, нечист и присмехулно вежлив моряк, зад една маса седеше мъж с физиономия на старомоден цирков директор, с брада на козел; накривил шапката над челото си, стиснал угарката на цигарата си в единия ъгъл на устата, той гримасничеше, държеше се доколкото можеше делово, записваше данните за личността на пасажерите и им издаваше билети.
— За Венеция! — повтори той искането на Ашенбах, като изпружи ръката и топна перото в кашавия остатък на наклонената настрана мастилница. — За Венеция първа класа! Прието, господине.
Той го записа с едри разкривени букви, поръси написаното със син пясък от една кутия, изсипа го после в глинена чашка, сгъна хартията с жълтите си, кокалести пръсти и продължи отново да пише, като в същото време бръщолевеше:
— Ех, Венеция! Прекрасен град! Град с неотразима привлекателност за образования човек, както поради историята си, така и поради сегашните си прелести!
Плавната бързина на движенията му и празният брътвеж, с който ги придружаваше, издаваха нещо зашеметително и отвличащо вниманието, сякаш той се опасяваше, че пасажерът в последния момент може да се разколебае в решението си да замине за Венеция. Той прибра бързо парите и с ловкостта на крупие пусна остатъка върху зацапаната покривка на масата.
— Приятно развлечение, господине! — рече той с актьорски поклон. — Прави ми чест да ви превозя . . . Господа! — извика той веднага след това с дигната ръка и с вид, като че работите му вървят чудесно, ма-Кар да нямаше вече никого другиго, който да искаше билет. Ашенбах се върна на палубата.
237

Опрял едната ръка на перилото, той наблюдаваше бездейната тълпа на кея, която лениво чакаше да види потеглянето  на   парахода  и   пасажерите   па   палубата. Онези от втора класа, мъже и жени, бяха насядали по предната палуба, като за седалки използуваха сандъци и вързопите си. Една група млади хора съставяше отделна пътническа дружина на най-горната палуба; изглеждаше да бяха търговски служащи от Пола, които във   весело   настроение   бяха решили да предприемат един общ излет в Италия. Те дигаха голям шум около себе си и начинанието си, бърбореха непрекъснато, смееха се, упипваха се самодоволно от собствените си жестове,   навеждаха се над   перилото и подхвърляха, находчиви насмешки на другарите си, които с папки под мишницата минаваха по работа по Пристанищната улица и се заканваха с бастунчето си на празнично настроените пътници. Един в светложълт, свръхмодерно ушит летен костюм с червена  вратовръзка  и дръзко превита панамена шапка превъзхождаше всички други с веселостта си и се отличаваше с кресливия си глас. Ала когато  го  загледа  малко  по-внимателно,  Ашенбах  видя комай с ужас, че този човек не беше момък. Несъмнено   той беше стар.  Около очите и устата му имаше бръчки. Матовата руменина върху бузите му беше червило, кестенявите коси под сламената шапка с пъстроцветна  панделка  бяха  перука,  по  мършавата  му шия изпъкваха жили, завитите мустачки и късата брадичка под долната устна  бяха боядисани,  жълтите  му,  комплектни зъби, които се оголваха, когато се смееше, се оказаха евтина протеза, а ръцете с пръстени на двата показалеца бяха ръце на старец. Ашенбах, изтръпнал, не снемаше погледа си от него и наблюдаваше отношението на приятелите му. Не знаеха ли, не виждаха ли те, че той беше стар и без право носеше тяхното контешко пъстроцветно облекло, без право играеше тяхната роля? Както изглеждаше, те го търпяха по навик в средата си,  за тях неговото присъствие беше нещо естествено, отнасяха се към него като към равен и отвръщаха без погнуса на неговите закачливи мушканици в ребрата. Възможно ли беше подобно нещо? Ашенбах сложи ръка върху челото си и затвори очите, които го пареха, понеже беше спал свърде малко. Струваше му се, че не всичко върви  съвсем  по  обикновеному, че  започва  Да

се шири някакво мечтателно отчуждение, някакво причудливо разкривяване на света, което можеше негли да бъде възпряно, ако той позатъмнеше лицето си и сетне отново погледнеше наоколо си. В този миг обаче го слетя чувството, че плува; той отвори очи и с безразсъдна уплаха видя, че тежкият и мрачен корпус на парахода бавно се откъсва от зидания бряг. Машината долу пухтеше ту напред, ту назад, ивицата мръсно блещукаща вода между пристана и корабната стена се разширяваше педя по педя и след дълга трудна маневра параходът обърна предната си мачта и заплува в открито море. Ашенбах мина на дясната страна, дето гърбавият моряк бе му разпънал стол за лежане, а един стюард в зацапан фрак го попита какво ще заповяда.
Небето беше сиво, духаше влажен вятър. Пристанището и островите останаха назад и скоро цялата суша изчезна в забуления от изпарения кръгозО|р. Ядки въглищен прах, подпухнали от влагата, падаха по измитата палуба, която нямаше намерение да изсъхне. А след един час опънаха брезентовия покрив, понеже заваля дъжд.
Загърнат в горната си дреха, сложил книга в скута си, пътникът си отпочиваше и часовете течеха неусетно. Дъждът беше спрял, прибраха платнището. Хоризонтът се очертаваше ясно. Безкрайният диск на пустото море наоколо се разстилаше под мътния купол на небето. Ала в празно, неразчленено пространство нашите сетива загубват също мярката за време и ние изпадаме в унес пред безкрайността. Призрачно странни образи — старото конте и човекът с козята брада в каютата на кораба, прекосиха с неопределени движения, с объркани сънни думи съзнанието на пътника и той заспа.
По пладне го накараха да слезе за лека закуска в Дългата като коридор трапезария, дето се виждаха вратите на спалните каюти; на долния край на дългата маса — той седна на горния — търговските служащи, включително старецът, още от десет часа гуляеха с бод-рия капитан. Яденето беше скъдно и той го изяде бързешката. Напираше го да излезе на открито, да биди небето: дали няма да се проясни над Венеция.
Мислеше, че трябва да стане така, защото този град винаги бе го посрещал в блясък. Ала небето и морето останаха мътни и оловни, навремени преваляваше

238
239

ДЪжД, смесен с Мъгла, И той се прйМйрй с Мисълта, че по море ще пристигне в друга Венеция, не в онази, която бе заварвал някога на идване по суша. Стоеше до предната мачта, взираше се в далнината, чакаше да съзре брега. Спомни си за горестно-възторжения поет, комуто някога из тия вълни бяха се издигнали куполите и кулите на неговия блян1, повтори си на ум няколко стиха от стройната песен, възникнала от стра-хопочит, щастие и тъга; после надникна в сериозното си и уморено сърце, за да провери дали в него, бездей-ния сега пътник, не са скътани още някой нов възторг и смут, някое късно приключение на чувството.
И ето че отдясно се появи равен бряг, рибарски лодки оживиха морето, изплува островът с плажа. Параходът ги остави отляво, плъзна се с бавен ход през тесния пристанищен канал, назован с името на острова, и спря окончателно в лагуната, точно пред шарените бедняшки обиталища, понеже трябваше да чакат ладията на санитарната служба.
Тя дойде чак след един час. Хем бяха пристигнали, хем още не; никой не бързаше и все пак всички чувствуваха някакво нетърпение. Младите поланчани, навярно притеглени патриотично от призивите на военните рогове, които ехтяха над водата откъм градските градини, бяха се натрупали на палубата и разпалени от изпитото вино, викаха „ура" на обучаваните там бер-салиери. Ала противно беше да се гледа в какво състояние бе изпаднал наконтеният старец от тая неуместна дружба с младежта. Старческият му мозък не бе намерил сили да противостои на виното като мла- | дите здравеняци — той беше окаяно пиян. С тъпо изцъклени очи, стиснал цигара между треперещите си пръсти, той с мъка пазеше равновесие и залиташе на мястото си, дърпан ту напред, ту назад от опиянението. Тъй като щеше да падне още след първата крачка, той не се решаваше да помръдне, но пак проявяваше някаква плачевна самонадеяност: улавяше за копчето всекиго, който се приближаваше до него, ломотеше нещо, намигаше, кискаше се, дигаше глупаво закачливо набръчкания си показалец с пръстена и облизваше по гадно двусмислен начин ъглите на устата си с върха
1 Х а й н р и х   Хайне —   „Морско видение"   (цикъл  „Северно море").
240

на езика. Ашенбах го наблюдаваше с мрачно свъсени вежди и отново го обзе чувството на смущение от това, че светът разкриваше една лека, но неотразима склонност да се обезобразява някак причудливо и карикатур-но; но, разбира се, обстоятелствата не му позволиха да се замисли над това чувство, тъй като в същия миг машината отново започна да боботи и корабът продължи пътуването си през канала Сан Марко, прекъснато тъй близо до целта.
, И ето — той го видя пак, него, най-удивителния при
стан, оная блестяща композиция от фантастични сгра
ди, която републиката изправяше пред страхопочти-
телните погледи на приближаващите се мореплаватели:
лекото великолепие на двореца и Моста на въздишките,
колоните с лъв и светец на брега, дивно издадената
напред странична стена на приказния храм, гледката
през градската порта към исполинския часовник. И по
тънал в съзерцание, той си каза, че да пристигнеш по
суша на гарата на Венеция, значи, да влезеш в някой
дворец през задната врата и че би трябвало да се
стигне до този най-невероятен от всички градове на
света не другояче, а с кораб, по море, както бе дошъл
гой сега.	_
Машината спря, към кораба се понесоха гондоли, спуснаха външната стълба, митничари се качиха на палубата и изпълниха повърхностно задължението си; слизането от кораба можеше да започне. Ашенбах даде да се разбере, че желае да вземе гондола, която да превози него и вещите му до спирката на ония малки параходи, които поддържат връзка!а между града и остров Лидо; защото възнамеряваше да наеме жилище до морето. Одобряват намерението му и изкрещяват желанието му надолу към водната повърхност, дето водачите на гондолите се карат помежду си на диалект. Той все още е възпрепятствуван да слезе, пречи му собственият куфар, който в момента с мъка дърпат и влачат по стръмната стълба. Поради това за няколко минути той не е в състояние да отбегне натрапливостта на страхотния старец, тласкан смътно от опиянението си да се сбогува почтително с чужденеца.
241
— Желаем най-честит престой — врещи той и непрекъснато се кланя. — Молим да запазите благоскло-
16. Новели

нен спомен. Ай геусйг, ехсизег е! Ьоп ]оиг', ваше превъзходителство!
Устата му се олигавява, той притваря очи, облизва ъглите на устата си и боядисаната брадичка под старческата долна устна щръква нагоре.
— Нашите почитания — ломоти той, като слага върховете на два пръста върху устата си, — нашите почитания на любимата, на най-милата, най-красивата любима...
И внезапно изкуствената горна челюст се откъсва и пада върху долната му устна. Ашенбах успя да побегне.
И докато слиза по външната стълба, хванал се за въженото перило, той чува зад гърба си гукащи, кухи и спънати звуци:
— На любимата, на нежната любима .. .
Кой не е имал да преодолява мимолетен трепет, скрита боязън и угнетение, когато за пръв път или след като за дълго е отвикнал, се е качвал на венецианска гондола? Това странно превозно средство, останало напълно непроменено от далечни баладични времена и тъй своеобразно черно, каквито между всички други неща са само ковчезите, напомня за беззвучни и престъпни приключения под нощния плисък на вълните, напомня още повече за самата смърт, за катафалка и мрачно погребение, за сетното, мълчаливо пътуване. И не сте ли забелязали, че седалката в такава барка, този черен като ковчег, лакиран, матовочерен, тапициран стол с облегалки за ръцете, е най-мекото, най-пищно, най-томително седалище на света? Ашенбах усети това, щом седна в нозете на гондолиера срещу багажа си, нареден угледно на носа на ладията. Гребците все още се караха — грубо, неразбираемо, със заканителни ръкомахания. Ала особената тишина на водния град сякаш поглъщаше кротко техните гласове, обезплътняваше ги и ги разсейваше над вълните. Тук в пристанището беше топло. Облъхван приятно от сухия, горещ морски вятър, облегнат върху меките въз-главки, пътникът затвори очите си, за да се наслади напълно на тази колкото непривична, толкова и благата леност. „Пътуването ще бъде кратко — мислеше
Довиждане, извинете  и сбогом.

си той; — защо не траеше вечно!" Гондолата се люлеете леко и той чувствуваше, че се изплъзва от гъмжилото и глъчката.
Колко тихо и все по-тихо ставаше наоколо му! Не се долавяше нищо друго освен плясъка на греблото, глухото блъскане на вълните о носа на бараката, който се издигаше над водата стръмен, черен и на върха из-дялан като алебарда; и още нещо: някакъв говор, някакъв шепот — мълвежа на гондолиера, който приказваше сам на себе си със звуци, процеждани пресекливо между зъбите и сподавяни от работата на ръцете му. Ашенбах отвори очи и забеляза с леко смайване, че наоколо лагуната се-разширяваше и че се носеше в открито море. Изглеждаше следователно, че не бива да прекалява в почивката, а трябва да внимава малко, за да се изпълни волята му.
— Значи, към параходната спирка — каза той, като се обърна наполовина назад.
Мълвежът секна.  Отговор  не  дойде.
— Значи, към параходната спирка! — повтори той, като се обърна цял и дигна поглед към лицето на гондолиера, който стоеше прав на издигнатия борд зад него и се открояваше на фона на бледосивото небе.
Гондолиерът беше мъж с неприятна, дори брутална физиономия, облечен в сини моряшки дрехи, препасан с жълт- ешарп и накривил дръзко на главата си безформена сламена шапка, която бе започнала да се разнищва. Чертите на лицето и русите му, къдрави мустаци под късия вирнат нос издаваха, че в него няма никаква италианска жилка. Макар да беше толкова слаб телесно, че никой не би го помислил особено сръчен за неговото занятие, той въртеше с голяма енергия греблото, като при всеки удар напрягаше цялото си тяло. На няколко пъти усилието го заставяше да изтегля назад устните си и да оголва белите си зъби. Навъсил червеникавите си вежди, той погледна над главата на пътника и отвърна с твърд, почти груб тон:
— Вие отивате на Лидо. Ашенбах каза:
— Да. Но аз взех гондолата, за да ме превозите до Марко. Бих желал да използувам параходчето.
— Не може да използувате параходчето, господине.
— Защо не?

243
242

— Защото   параходчето   не   превозва   багаж.
Ашенбах си спомни, че беше наистина така. Той замълча. Но грубото, надменно, толкова необичайно тук държане на този човек спрямо един чужденец му се струваше непоносимо. Той рече:
— Това е моя работа. Може би искам да предам багажа си на съхранение. Ще обърнете.
Никакъв отговор. Греблото пляскаше, водата блъскаше глухо по носа на барката. И говорът, и мълве-жът почнаха отново: гондолиерът приказваше през зъби сам на себе си.
Какво да се прави? Сам сред морето с този странно непокорен, зловещо решителен човек, пътникът не виждаше никакво средство да наложи волята си. А как хубаво можеше да си почине на меко, ако не негодуваше! Не беше ли си пожелал това пътуване да трае дълго, да трае вечно? Най-разумно беше да остави нещата да следват своя ход; пък и беше крайно приятно. Сякаш магична леност се излъчваше от неговата седалка, от този нисък, черно тапициран стол с облегалки, люлян толкова кротко от ударите на греблото и на тоя своеволен гондолиер зад гърба му. През съзнанието на Ашенбах мина като в просъница представата, че е попаднал в ръцете на престъпник, ала той не беше в състояние да позове мислите си за дейна съпротива. По-досадна му се струваше вероятността, че всичко това се върши с цел да му бъдат измъкнати повече пари. Един вид чувство на дълг или гордост, комай споменът, че е длъжен да се противопостави, го накара повторно да се надигне. Той попита:
— Колко искате за превоза?
Гондолиерът отговори, като пак погледна далеко над главата му:
— Вие ще платите.
Ясно беше какво трябваше да отвърне на това. Ашенбах каза машинално:
— Няма да платя нищо, съвсем нищо, щом ме водите там, където аз не искам да отида.
— Искате да отидете на Лидо.
— Но не с вас.
— Аз ви возя добре.
„Вярно е — помисли си Ашенбах и се отпусна. —

Вярно е, добре ме возиш. Дори ако си хвърлил око на парите ми и из засада с един удар на греблото ме изпратиш в царството на Аид, пак ще си ме возил добре."
Но не се случи нищо подобно. Намери си дори общество — една лодка с музикални пладнешки разбойници, мъже и жени, които пееха под съпровод на китари и мандолини, движеха се борд до борд с гон-долата и изпълваха тишината над водите с алчната за печалба чуждоземна поезия. Ашенбах хвърли пари в поднесената шапка. Тогава те млъкнаха и се махнаха. И пак се долавяше мълвежът на гондолиера, който пресекливо и насечено приказваше сам на себе си.
И най-сетне пристигнаха, полюлявани от килватера на един параход, който отиваше към града. Напред-назад по брега се разхождаха двамина общински чиновници, обърнали лицата си към лагуната. Ашенбах слезе от гондолата на мостчето, подпомогнат от онзи старец, който стои на всеки пристан във Венеция със своята абордажна кука; и понеже беше свършил дребните пари, той отиде насреща в съседния на пристана хотел, за да развали и да плати на гондолиера толкова, колкото сам намереше за добре. Обслужиха го в хола, той се върна, намери багажа си в една количка на кея, но гондолата и гондолиерът бяха изчезнали.
— Офейка — каза старецът с абордажната кука. — Лош човек, човек без позволително, уважаеми господине. Той е единственият гондолиер без позволително. Другите телефонираха тук. Видя, че го чакаха. И офейка.
Ашенбах сви рамене.
— Возили сте се безплатно — каза старецът и поднесе шапката си. Ашенбах хвърли една монета в нея. Даде нареждане да закарат багажа му в Банския хотел и тръгна подир количката по алеята, белокичестата алея, оградена от двете страни с кръчми, базари и пансиони, която водеше косо през острова към плажа.
Влезе в просторния хотел изотзад, през градинската тераса, прекоси широкия хол и преддверието и отиде в бюрото. Понеже беше предизвестил за пристигането си, посрещнаха го услужливо и любезно. Един управител — дребен, тих, ласкателно вежлив мъж с черни мУстаци и в редингот с френска кройка — го придружи 8 асансьора до втория етаж и му показа стаята; тя

244
245

представляваше угледно помещение с мебели от черешово дърво, окичено със силно ухаещи цветя и с високи прозорци, които гледаха към откритото море. След като служащият си отиде, той се изправи до единия от тях-и докато зад него внасяха и нареждаха багажа му в стаята, той гледаше вън безлюдния след пладне плаж и неогряното от слънце море; започваше приливът и ниски, дълги вълни се блъскаха спокойно и равномерно о брега.
Наблюденията и срещите на самотен и мълчалив човек са същевременно по-неясни и по-натрапчиви от онези на общителния, мислите му са по-затруднени, по-причудливи и винаги облъхнати от някаква тъга. Образи и възприятия, които може да бъдат лесно приключени с един поглед, с късо измиване или размяна на мнения, го занимават прекомерно, задълбочават се в мълчанието, добиват значение на преживелица, на авантюра, на чувство. Самотата ражда оригиналност, 1; дръзновена и странна красота, стихотворение. Ала са- | I мотата ражда и опакост, несъразмерност, абсурдни и непозволени неща . . . Ето защо случките през време на пътуването, отвратителното старо конте и неговите брътвежи за любима и гоненият, неполучил възнаграждението си гондолиер, все още тревожеха душата на пътника. Без да-създават затруднения на ума, без всъщност да дават материал за размисъл, те все пак, както му се струваше, бяха от крайно странно естество и го тревожеха именно поради тази противоречивост. Междувременно той поздрави с очи морето и изпита радост от съзнанието, че Венеция е толкова близко до него, тъй лесно достижима. Най-сетне се обърна, изми лицето си, даде някои нареждания на камериерката, за да допълни удобствата си, и после облеченият в зелена ливрея прислужник го свали с асансьора в партера.
Изпи чая си на терасата откъм морето, слезе на кея и направи дълга разходка в посока към хотел „Ексел-зиор". Когато се завърна, беше комай време да се преоблече за вечеря. Извърши това бавно и внимателно, както обикновено, тъй като при обличане имаше навик да работи, и въпреки всичко се озова малко по-рано в хола, дето завари събрани голяма част от гостите на хотела; те бяха непознати помежду си и си придаваха вид на взаимно равнодушие, но всички чакаха нетърпе-

ливо да седнат на трапезата. Той взе някакъв вестник от масата, седна в едно кожено кресло и започна да наблюдава обществото, което за негово удоволствие се отличаваше от онова през време на първия му престой тук.
Разкри му се широка, търпелива, многообхватна панорама. Звуците на главните езици се сплитаха приглушено. Задължителният по целия свят вечерен костюм, тази униформа на доброто възпитание, свързваше външно човешките разновидности в благоприлично единство. Виждаха се сухите и удължени физиономии на американци, многочленни руски семейства, английски дами, германски деца с френски гувернантки. Изглеждаше, че славянската съставка преобладаваше. Съвсем наблизо говореха полски.
Имаше и група от полувръстни и току-що влезли в кръга на възрастните, които стояха под надзора на една възпитателка или компаньонка, събрани около ^дна тръстикова масичка: три млади девойки, на вид петнайсет до седемнайсетгодишни, и едно дългокосо момче на може би четиринайсет години. Ашенбах удивен видя, че момчето се отличаваше със съвършена красота. Лицето му, бледо и радушно затворено, окръжено от коси с цвят на пчелен мед, с правилно изваян нос и обаятелна уста, с изражение на мила и божествена сериозност, напомняше гръцки статуи от най-възвишена епоха; но въпреки безукорното съвършенство на формата то криеше такава неповторима лична прелест, че изпадналият в съзерцание Ашенбах не вярваше да е срещал нещо толкова сполучливо нито в природата, нито в изобразителното изкуство. Хвърли му се в очи и друго: явно основният контраст на възпитателските принципи, спроти които изглеждаха облечени и изобщо държани сестрите и братът. Трите девойки, най-голямата от които можеше вече да мине за възрастна, бяха натъкмени толкова строго и целомъдрено, че изглеждаха обезобразени. Равномерно монашеско облекло с тъмносив цвят, полудълго, трезво и съзнателно неугледно ушито, с широка бяла яка като единствено светло петно, потискаше и възпираше всяка привлекателност на снагата. Косите, пригладени здраво върху главата, караха ли-Цата им да изглеждат празни и неизразителни като у калугерки. Тук положително се налагаше майката, но

247
246

тя дори не помисляше да приложи и към момчето тая педагогическа строгост, която й се струваше повелителна по отношение на девойките. Неговото съществувание очевидно се определяше с мекота и нежност. Не бяха посмели да докоснат с ножици неговите прекрасни коси: те се виеха на къдрици върху челото, над ушите и още по-надолу до врата — също като у момчето, което вади трън от стъпалото на левия си крак1. Английският моряшки костюм с шнурове, възли и везби и бухлати ръкави, които надолу се стесняваха и прилепваха плътно около изящните китки на неговите още детски, тесни ръце, придаваше на крехката снага някаква пищност и свидетелствуваха за глезеност. Обърнато в полупрофил към съзерцаващия го Ашенбах, дръпнало единия си крак в черна лачена обувка пред другия, то седеше на плетения стол, опряло единия лакът върху страничната облегалка и притиснало пест-ник до бузата; цялото му държане издаваше нехайно благоприличие, в него нямаше следа от почти покорната вдървеност, станала видимо привична за сестрите му. Дали не беше болно? Защото кожата на лицето му беше бяла като слонова кост и контрастираше силно с тъмнозлатистите къдрици, които го ограждаха. Или беше просто изнежено предпочитано дете, носено от пристрастна и своенравна обич? Ашенбах беше готов да повярва това. У всеки творчески натюрел има вродена някаква чрезмерна и издайническа склонност да въздаде признание на несправедливостта, която създава красота, да приеме със съчувствие и коленопреклонение всяко аристократично предпочитание.
Един келнер обикаляше гостите и известяваше на английски, че вечерята вече е готова. Полека-лека събраните минаха през стъклената врата и се загубиха в ресторанта. Закъснели хора, слезли от асансьорите, прекосяваха вестибюла. Вътре бяха започнали да сервират, но младите поляци все още седяха около тръстиковата масичка; заедно с тях чакаше и Ашенбах, настанил се удобно в дълбокото кресло и унесен в красотата, която се разкриваше пред очите му.
Гувернантката, само наполовина дама, дребна, по-затлъстяла и с червено лице, даде най-сетне знак за
Прочута  древногръцка   статуя.

ставане. Дигнала вежди, тя бутна стола си назад и се поклони, когато в хола влезе една висока жена в сиво-бяла рокля и накичена обилно с бисери. Държането на тая жена беше хладно и отмерено, а както прическата на леко напудрените й коси, така и кройката на роклята й издаваха оная простота, която определя вкуса навсякъде там, дето благочестивостта се смята за неделима част на достолепието. Тя би могла да бъде жена на висш германски чиновник. Нещо фантастично луксозно в осанката й внасяше единствено накитът, стойността на който действително не можеше да бъде определена; той се състоеше от обици и един триреден, много дълъг наниз от меко блещукащи бисери с големината на череши.
Братът и сестрите тутакси се изправиха и се наведоха да целунат ръка на майка си, която със сдържана усмивка на грижливо гледаното, но все пак донякъде уморено и остроносо лице погледна над главите им и отправи на френски няколко думи към възпитателката. Сетне се запъти към стъклената врата. Децата я последваха: девойките спроти възрастта си, подир тях гувернантката и накрая момчето. Преди да прекрачи прага, то, неизвестно защо, се обърна и тъй като в хола нямаше вече никого другиго, неговите своеобразно здрачносиви очи срещнаха очите на Ашенбах, който с вестника на колената гледаше унесен подир групата.
Каквото видя, положително не беше нещо особено в нито една от подробностите си. Не бяха отишли да седнат на трапезата преди майката, бяха я чакали, поздравили почтително и спазили обичайния етикет при влизане в залата. Обаче всичко това бе се разиграло толкова изрично, с такова подчертано строго възпитание, задължение и себеуважение, че Ашенбах се почувствува страшно затрогнат. Той се позабави още няколко мига, после също мина в ресторанта и помоли да му посочат масичката, която — той установи това с лек трепет на съжаление — беше твърде отдалечена от масата на полското семейство.
Уморен, но въпреки това умствено развълнуван, той през цялото време на продължителната вечеря се занимаваше с абстрактни, дори трансцедентни неща, размисли върху тайнствената връзка, която би трябвало Да събере закономерното с индивидуалното, за да въз-

249
248

никне човешка красота, стигна оттук до общи проблеми на формата и на изкуството и откри накрая, че неговите мисли и находки наподобяват известни, привидно щастливи внушения на съня, които в будно състояние при трезви сетива се оказваха съвсем блудкави и негодни. След вечеря отиде в тъмния ухаещ парк, поседя, попуши и се поразходи, после си легна рано и нощта премина в непрекъснато дълбок сън, оживен от различни съновидения.
На следния ден времето не се подобри. Откъм сушата духаше вятър. Под сивото облачно небе морето се разстилаше в тъп покой, сякаш спарушено, с отрез-вително близък хоризонт и дръпнало се толкова далеко от брега, че откриваше няколко редици дълги пясъчни наноси. Когато отвори прозореца, на Ашенбах се стори, че долавя гнилостната миризма к а' лагуната.
Обзе го лошо настроение. И още същия миг помисли да си замине. Някога, преди години, след ясни пролетни седмици тук пак го беше изненадало такова време и бе увредило толкова тежко самочувствието му, че той трябваше да напусне Венеция като беглец. Не започваше ли отново тогавашната трескава досада, натискът в слепите очи, тежестта на клепките? Неприятно .ще бъде да смени повторно мястото, но ако вятърът не се обърне, не биваше да остане тук. За по-голяма сигурност не извади всичките си вещи. В девет часа закуси в отделената за тая цел бюфетна стая между хола и ресторанта.
В помещението цареше онази тържествена тишина, която е включена в честолюбието на големите хотели. Обслужващите келнери стъпваха тихо, като че на пръсти. Долавяше се само тракането на чайните прибори или някоя полупрошепната дума. В един ъгъл косо срещу вратата и през две маси от неговата Ашенбах зърна полските девойки с възпитателната им. Те седяха твърде изправено с отново пригладени пепеляворуси коси и зачервени очи, в корави сини ленени рокли с малки бели обърнати яки и маншети и си подаваха една стъклена паничка със сладко. Бяха почти привършили закуската си. Момчето отсъствуваше.
Ашенбах се усмихна. „Хм, малък феокиецо — помисли си той, — ти, изглежда, имаш предимството да спиш, докогато искаш!" И внезапно развеселен, си рецитира на ум стиха:
250

Често   променяха   накит,  топли   бани  и  отдих . . .
Той закуси, без да бърза, взе от ръката на портиера, влязъл със свалена галонирана фуражка, препратената му поща, запали цигара и отвори две-три писма. Поради това присъствува на пристигането на поспалан-кото, когото очакваха в ъгъла.
Момчето влезе през стъклената врата и в тишината мина косо през помещението към масата на сестрите. Както в държането на горната половина на тялото, така и в движението на колената, и в стъпването на краката в бели обувки походката му издаваше необикновена прелест: тя беше много лека, едновременно изящна и горда, а свръх това разхубавена от детската срамежливост, с която то дваж обърна лице настрани, дигна очи и пак ги наведе. Седна усмихнато на мястото си с полугласна дума на своя мек неясен език. и главно сега, когато момчето обърна пълния си профил към него, Ашенбах отново се удиви, дори уплаши от наистина богоподобната красота на това човешко създание. Момчето носеше днес един лек костюм с блуза от изпираем плат на сини и бели черти с червена копринена фльонга на гърдите и затворена на шията от проста бяла права яка. Ала върху тази яка, която дори пе подхождаше особено елегантно към характера на костюма, лежеше като цвят несравнимо миловидната глава — глава на Амур с жълтеникавия мек блясък на пароски1 мрамор, с тънки и сериозни вежди; прегънатите под прав ъгъл къдрици на косите .закриваха тъмно и меко слепоочията и ушите.
„Добре, добре!" —- помисли си Ашенбах с онова хладно одобрение на вещо лице, в каквото понякога хора на изкуството, изправени пред майсторско произведение, обличат възхитата си. И после пак помисли: „Ей богу, ако не ме чакаха морето и плажът, ще остана тук, докато стоиш и ти!"
Все пак той си отиде, прекоси хола покрай учтиво покланящия се персонал, мина по голямата тераса и се спусна по дъсченото мостче право към плажа, преграден само за гостите на хотела. Един босоног старец й ленен панталон, моряшка блуза и със сламена шапка на главата, който беше тук бански надзирател, му по-
1 П а р о с —  остров в  Егейско море.
251

сочи наетата кабина. Ашенбах му поръча да пренесе масата и стола долу на дъсчената платформа и се настани удобно в стола-люлка, който изтегли по восъчно-жълтия пясък по-близко до морето.
Плажът, тази гледка на безгрижно чувствено наслаждаваща се култура досами ръба на една стихия, го увлече и зарадва както никога досега. Сивото и плитко море беше вече оживено от нагазили във водата деца, плувци и пъстроцветни тела, които лежаха на пясъка със скръстени под главата ръце. Други гребяха в малки червено и синьо боядисани лодки без кил и смеешком се преобръщаха. Пред дългата редица на кабините, по платформите, пред които хората седяха като на малки веранди, се виждаше движение и игри, почивка на лениво изпружени тела, посещения и бъбрене, старателно постигната утринна елегантност редом с голота, която дръзко небрежно си позволяваше всички волности на мястото. Някои, увити в бели бански хавлии или облечени в яркоцветни ризи с гащета, се разхождаха по влажния и твърд пясък. Надясно по един многообразен пясъчен замък, построен от деца, бяха забодени в кръг малки флагчета с цветовете на всички държави. Продавачи на миди, сладкиши и плодове предлагаха коленичили стоките си. Наляво пред една от кабините, разположени напряко срещу другите и срещу морето и преграждащи плажа от тази страна, беше се разположило руско семейство: мъже с бради и големи зъби, отпуснати и лениви жени, една балтийска госпожица, седнала пред статив, рисуваше морето, като навремени издаваше отчаяни възклици, две добродушно-грозни деца, една стара слугиня със забрадка и нежно-покор-ни, робски маниери. Те живееха там с някаква благородна наслада, викаха неуморно по име непослушно разлудувалите се деца, шегуваха се дълго с помощта на няколко италиански думи с хумористичния старец, от когото купуваха захарни изделия, целуваха се един другиго по бузите и немареха за ония, които наблюдаваха тяхната човешка общност.
„Значи, оставам — помисли си Ашенбах. — Къде другаде би било по-хубаво?"
И сплел ръце на скута си, той зарея очи над морската шир, остави погледа си да му бяга, да се разлива, да се ломи в еднообразната мъглица над тая пустиня.

Обичаше морето по дълбоки причини: поради Жаждата за почивка на отрудения човек на изкуството, който страстно желае да се скрие, притиснат до гърдите на простото, огромното, за да не вижда взискателното многообразие на явленията; поради запретената, точно противоположна на задачата му и тъкмо затова изкусителна склонност към неразчлененото, безмерното, вечното — към Нищото. Да отдъхне до съвършеното — ето копнежа на тогова, който се мъчи да постигне прекрасното; а Нищото не е ли една от формите на съвършеното? Ала докато бленуваше така, дълбоко унесен в пустотата, хоризонталната линия на бреговата ивица внезапно бе пресечена от един човешки силует; и като върна погледа си от безграничността и го съсредоточи пред себе си, той видя хубавото момче, което идеше отляво и мина по пясъка пред него. Вървеше босо, готово да нагази във водата, заголило стройните си нозе до над колената, бавно, но тъй леко и гордо, като че беше напълно свикнало да се движи без обувки, и гледаше настрани към напряко разположените кабини. Но щом "зърна руското семейство, което се развличаше в благодарно единодушие, тутакси тъмен облак на гневно презрение засени лицето му. Челото му помръкна, устата му се дигна нагоре, встрани от устните трепна някакво горчиво дърпане, което преряза на две бузата, а веждите му се свъсиха тъй тежко, че под техния натиск очите изглеждаха хлътнали и говореха злобно и мрачно езика на ненавистта. То погледна към земята, погледна още веднъж заплашително назад, после направи с рамото едно буйно презрително, отбиващо движение и остави враговете зад себе си.
Един вид тактичност или уплаха, нещо като уважение и срам накара Ашенбах да извърне лице, сякаш не бе видял нищо; защото за всеки сериозен случаен наблюдател на страстен порив е неприятно да използува дори само за себе си онова, което е доловил. Но той беше едновременно развеселен и потресен, сиреч: °Щастливен. Този детински фанатизъм, насочен срещу една най-простодушна житейска проява, поставяше бо-Жествено-незначителното в човешки отношения, караше едно скъпоценно ваяние на природата, годно само да изпълни с наслада очите, да изглежда достойно за по-Дълбоко съчувствие; и той създаваше на без това зна-

253
252

чителната с красотата си снага на полувръстното момче един фон, който позволяваше да се гледа на него със сериозност, заслужена от много по-възрастен мъж.
Още извърнат, Ашенбах се ослушваше в гласа на момчето, в ясния му, малко слаб глас, с който то се мъчеше още отдалеко да извести с поздрав на заетите около пясъчния замък другари за пристигането си. Отговориха му, като неколкократно подвикнаха името му или галеното умалително на името му; Ашенбах се ослушваше с известно любопитство, без да може да схване нещо по-точно освен две мелодични срички, нещо подобно на „Аджо" или още по-често „Аджу" с провла-чено „у" на края. Той се зарадва на звънливостта, намери че благозвучието отговаря на обекта, повтори си го тихо и удовлетворен се наведе над писмата и книжата си.
Положил малката си пътнишка папка за писане върху колената, той започна да отговаря на една или друга кореспонденция със самописката си. Ала само след петнадесет минути сметна, че е жалко да се откъс-«ва духом от такава преблагата обстановка, в каквато никога досега не беше попадал, и да я заменя с някакво безразлично занимание. Остави настрана принадлежностите за писане и се върна към морето; и не след дълго, отвлечен от младежките гласове около пясъчния градеж, той обърна удобно главата си върху облегалото на стола надясно, за да разбере пак къде е и какво прави чудесният Аджо.
Намери го още с първия поглед — не можеше да не различи  червената фльонга.  Заето  заедно  с  други  да хвърли   една   стара   дъска   за   мост   над  влажния ров около пясъчния  замък,  момчето даваше съответни  нареждания посредством викове и знаци с главата. Заед-" но с него там имаше около десетина другари, момчета и момичета, на неговата възраст   и няколко по-млади, които  бъбреха едно  през  друго на  полски, френски  и дори на балкански езици. Ала най-често прозвучаваше неговото име. Очевидно го диреха, ухажваха и се възхищаваха от него.  Особено  един  от тях,  също  поляк, едно широкоплещесто момче с черни, напомадени коси и в ленен костюм с колан, когото също зовяха с нешо като „Яшу", изглеждаше да е негов най-близък васал и приятел. След като за този път привършиха работата
254

около пясъчния замък, те тръгнаха прегърнати по брега покрай морето и онзи, когото викаха „Яшу", целуна красавеца.
Ашенбах почувствува изкушение да му се закани с пръст. И си каза усмихнат на ум: „Но тебе, Кристобу-лос, съветвам: замини за една година! Защото най-малко толкова време ти е необходимо, за да оздравееш." После закуси с едри, напълно узрели ягоди, които си купи от един продавач. Бе станало много топло, макар че слънцето нямаше сили да пробие мъгливия слой на небето. Леност окова ума му, докато сетивата поглъщаха безкрайния и опияняващ мълвеж на морската тишина. Сериозният човек сметна, че за него ще бъде подходяща, всецяло изпълваща го задача и занимание да разгадае, да изследва кое е това име, което гласеше приблизително „Аджо". И с помощта на някои полски спомени той установи, че сигурно това ще рече „Тадзо", съкратено от „Тадеуш", а при повикване — „Тадзу".
Тадзо се къпеше. Ашенбах бе го загубил от очи, но скоро откри главата и ръката му, с която гребеше, далече навътре в морето, защото морето сигурно беше плитко доста далеко от брега. Но ето че .се разтревожиха за него, откъм кабините започнаха да го викат женски гласове, отново заехтя това име, което беше завладяло плажа, кажи-речи, като лозунг, а със своите меки съгласни, както и с провлаченото „у" на края: „Тадзу! Тадзу!"
Момчето тръгна с отметната назад глава през вълните  към  брега,  започна  да  тича,  като с  краката  си разбиваше на пяна възпиращата го вода; колко хубаво беше да наблюдаваш как тази жива снага, предмъже-ствено дивна и сурова, с оцеждащи се къдри и прекрас- ( на като  нежен  бог идваше от глъбините на  небето  и \   й морето, възлизаше и се отскубваше от стихията!  Тази |  |! гледка внушаваше митични представи, беше сякаш пое- 5 тично  предание  за  исконни времена,  за  произхода   на формата  и   за   рождението  на   боговете. Ашенбах  със затворени очи се заслуша в тоя напев, отекнал дълбоко в душата му, и отново си помисли, че тук е добре и че Ще остане.
После, за да си почине от къпането, Тадзо легна на пясъка, увит в белия си чаршаф, пропъхнат под дясното рамо; главата си бе положил върху голата миш-
255

ца. И Дори когато не го наблюдаваше, & прочиташе по няколко страници от книгата си, Ашенбах нито за миг не забравяше, че момчето лежеше там и че трябваше само да обърне леко глава надясно, за да съзре възхитителната снага. Струваше му се комай, че седи тук само за да закриля почиващото момче — зает със собствена работа и все пак неотстъпно нащрек за благо< родното човешко създание там надясно, недалеко от него. Сърцето му изпълни и развълнува някакво бащинско доброжелателство, умилната симпатия на то-гова, който жертвува себе си духовно, за да твори красота, към оногова, който обладава красотата.
По пладне той напусна плажа, върна се в хотела и с асансьора се изкачи в стаята си. Там стоя доста дълго пред огледалото и оглежда прошарените си коси и лицето си — уморено, с остри черти. В този миг си помисли за славата си и за това, че много хора по улиците го познаваха и гледаха страхопочтително, признателни за сигурно попадащото в целта и прелестно осия-но слово, разбуди всички външни успехи на таланта си, за които можа да си спомни, като не забрави дори въздигането в дворянски сан. После слезе в ресторанта и закуси на своята масичка. След като се нахрани и се качи на асансьора, подире му се спуснаха млади хора, които също идеха от закуска, и нахълтаха в тая летяща стаица; влезе и Тадзо. Момчето застана съвсем близо до Ашенбах, за пръв път толкова близо, че той го видя и различи не от разстояние, както се гледа картина, а точно, с всички негови човешки подробности. Някой заговори момчето и докато то отговаряше с неописуемо миловидна усмивка, той излезе на първия етаж, зад-нишком, с наведени очи. „Красотата ни прави срамежливи", каза си Ашенбах и упорито се замисли защо това е така. Обаче беше забелязал, че зъбите на Тадзо не бяха твърде угледни — малко ръбати и бледи, без блясъка на здравето и някак особено крехки и прозрачни, както понякога у малокръвни. „То е много нежно, болнаво е — помисли Ашенбах. — Вероятно няма да стигне до старини." Но се отказа от желанието да си даде сметка за чувството на удовлетворение или успокоение, което придружаваше тая мисъл.
Прекара два часа в стаята си, а след пладне замина с параходчето през гнилостно миризливата лагуна за

Венеция. Слезе на Сан Марко, пи чай на площада и после съобразно с тукашната си програма тръгна на разходка из улиците. И точно тази разходка доведе до пълна промяна на настроението и на решенията му.
Над тесните улици тегнеше отвратителна душност; въздухът беше толкова гъст, че миризмите, които извираха от жилища, продавнпци и народни кухни, изпаренията от растително масло, облаците от парфюми и много други неща стояха на вълма, без да се разсейват. Цигареният дим виснеше на мястото и се разнасяше бавно. Човешкото гъмжило в тая теснота му досаждаше, наместо да го развлича. Колкото по-дълго вървеше, толкова по-упорито го завладяваше онова мъчително състояние, което може да предизвика морският въздух в съюз със сухия горещ вятър и което едновременно е възбуда и отмала. Изби го неприятна пот. Очите отказваха да му служат, гърдите го стягаха, тресеше го, кръвта чукаше в главата му. Побягна през мостове от многолюдните търговски улички и пое из бедняшки квартали. Там го нападнаха просяци, а лошите изпарения от каналите вгорчиха дишането му. Стигнал на един тих площад, на едно от ония забравени и сякаш прокълнати места, които се срещат в центъра на Венеция, той седна на края на една чешма да отпочине, изтри челото си и разбра, че би трябвало да си замине.
За втори път и сега окончателно бе доказано, че този град при такова време беше крайно вреден за него. Изглеждаше противно на разума да упорствува да издържи, изгледите за промяна на времето бяха съвсем несигурни. Налагаше се да вземе бързо решение. Ала невъзможно беше да се завърне още сега у дома — нито лятното, нито зимното жилище беше готово да го приюти. Тогава не само тук имаше море и плаж, те можеха да се намерят и другаде без тая злостна добавка на лагуната и нейните трескави изпарения. Спом-"и си за един малък плаж недалеко от Триест, който му бяха похвалили. Защо да не отиде там? И то незабавно, та тази трета промяна на мястото да излезе благотворна. Заяви пред себе си, че решението е взето, и стана, па най-близката спирка взе гондола, минаха през мът-"ия лабиринт на каналите под гиздави мраморни балкони с фигури на лъвове от двете страни, завиха покрай

256
17. Н
257
овели

хлъзгави ъгли на стени и тъжни фасади на дворци, големите фирмени табели се оглеждаха в разлюляната мръсна вода и накрая стигнаха в Сан Марко. Пътуването продължи доста време, понеже гондолиерът, който беше в съюз с фабриките за дантели и духачите на стъкларии, навсякъде се мъчеше да го свали, за да поразгледа и купи нещо; и ако това причудливо пътешествие из Венеция беше започнало да упражнява своето очарование, то грабителският търговски дух на потъналата кралица от своя страна го разсърди отново и накара съзнанието му да изтрезнее.
Завърнал се в хотела, той още преди вечеря заяви в бюрото, че непредвидени обстоятелства го принудили да отпътува на другия ден сутринта. Изказаха съжаление и уредиха сметката му. Той се нахрани и седна на един стол-люлка на задната тераса, за да прекара на открито хладната вечер и да чете вестници. А преди да си легне, прибра целия си багаж, за да бъде готов за заминаване.
Не спа много добре, тъй като предстоящото ставане рано го безпокоеше. А когато сутринта отвори прозорците, небето беше заоблачено като преди, но въздухът изглеждаше по-свеж и той започна да се разкайва. Не беше ли прибързано и погрешно това негово предупреждение, че напуска хотела, не беше ли постъпка на болно и немеродавно състояние? Ако беше го поотло-жил, без да губи толкова бързо надежда, то можеше да опита да се приспособи към венецианския въздух или да почака времето да се оправи; и сега щеше да прекара един предиобед на плажа както вчера, наместо да бърза и да се обременява. Но беше вече късно. Сега трябваше да продължи да желае това, което бе пожелал вчера. Облече се и в осем часа слезе с асансьора в партера, за да закуси.
Когато влезе, бюфетът беше още празен. Докато той седеше и чакаше да му донесат поръчаното, дойдоха още неколцина. Дигнал после чашата с чая към устата, той видя да пристигат полските девойки заедно с компаньонката: строги и упорито свежи, но със зачервени очи, те се запътиха към масата си в ъгъла до прозореца. Веднага след тях до него се приближи със свалена фу-ражка портиерът и му обади, че е време да тръгне. Автомобилът чакал вън, за да закара него и други път-

нйци пред хотел „Екселзиор", отдето моторни лодка през частния канал на дружеството щяла да превози господата до гарата. Било крайно време.
Според Ашенбах съвсем не беше крайно време. До тръгването на неговия влак оставаше повече от един час. Ядоса се на хотелиерския обичай да изкарват предивременно пътниците и даде на портиера да разбере, че желае да закуси спокойно. Човекът си отиде колебливо, но след пет минути се появи отново. Невъзможно било колата да чака по-дълго. Тогава да тръгнела и да вземела куфара му, отвърна раздразнено Ашенбах. На определеното време той щял да използува обществената моторна лодка и моли да оставели нему грижата за неговото заминаване. Служащият се поклони. Доволен, че е отбил досадните подкани, Ашенбах довърши без бързане закуската си, нещо повече: поиска от келнера да му донесе един вестник. Когато най-сетне стана, времето беше много напреднало. Но случи се така, че в същия миг през стъклената врата влезе Тадзо.
Тръгнал към масата на своите, той пресече пътя на мъжа с прошарените коси и високото чело, наведе скромно очи, тутакси след това ги дигна отново по своя прелестен начин, погледна го право и меко и отмина. „Сбогом, Тадзо! — помисли Ашенбах. — Видях те за късо време." И като оформи действително помисленото с устните си — противно на навика си — и го изрече полугласно на себе си, той добави: „Бъди благословен!"
После наистина пое на път, даде на прислужниците за почерпка, изслуша добрите пожелания на дребния, мълчалив управител във френски редингот и напусна хотела пешком, както беше дошъл, последван от един прислужник, който носеше ръчния му багаж, и през белоцветната алея пряко през острова се отправи към кея. Качва се на парахода, сяда ... и онова, което последва, беше едно страдалческо пътешествие, изпълнено от горест, минало през всички глъбини на разкаянието.
Беше познатото му пътуване през лагуната, покрай Сан Марко и нагоре по Големия канал. Ашенбах се-Деше на кръглата пейка отпред, опрял ръка на перилото и засенил с длан очите си. Обществените градини останаха назад, Пиацета се откри още веднъж в княжеската си прелест и се загуби, започна дългата редица на дворците; и когато водният път направи завой, по-

259
255

каза се великолепно обтегнатият мраморен свод на Риалто. Пътникът все гледаше натам и нещо в гърдите му се късаше. Атмосферата на града, !ази леко гни-лостна миризма на море и блато, която тъй силно го напираше да бяга — сега той я вдъхваше с дълбоко нежно болезнено дишане. Мигар беше възможно да не е знаял, да не е помислял колко силно бе привързано сърцето му към всичко това? Онова, което днес сутринта беше половинчато съжаление, леко съмнение в уместността на постъпката му, то сега се превърна в печал, в действителна болка, в душевна мъка — толкова горчива, че на няколко пъти изби сълзи в очите му; и той си каза, че му е било невъзможно да я предвиди. Ала особено тежко поносима, навремени дори съвсем нетърпима му се струваше мисълта, че никога вече нямаше да види Венеция, че тази раздяла е завинаги. Тъй като за втори път бе се оказало, че градът го по-болява, тъй като за втори път бе принуден да го напусне презглава, то занапред той трябваше да гледа на него като на невъзможно и запретено за него място, за което не беше дорасъл, и би било безсмислено да го навестява пак. Нещо повече: чувствуваше, че ако сега си замине, срам и упорство би трябвало да го възпират да види наново, когато и да било, любимия град, за който дваж не бе намерил телесни сили; и този раздор между душевно влечение и телесна годност се стори изведнъж тъй тежък и важен на застаряващия мъж, физическото поражение тъй позорно, тъй наложително да бъде отбито, че той не проумяваше лекомисленото примирение, с което вчера без сериозна вътрешна борба бе решил да го понесе и признае.
Междувременно параходчето се приближава към гарата и болката и безпомощността нарастват до пълно объркване. Отпътуването се струва невъзможно на изтерзания мъж, не по-малко и връщането назад. Така окончателно разкъсан, той слиза на гарата. Много късно е, не бива да губи нито миг, ако иска да завари влака. Иска и не иска. Но времето напира, шиба го да върви напред; той побързва да си купи билет и се мъчи да зърне сред гъмжилото в чакалнята неотстъпно намиращия се тук служител на хотелиерското дружество. Човекът идва при него и му долага, че е предал големия куфар. Вече го е предал? Да, най-редовно — за Ко-
260

мо. За Комо ли? И от бързата размяна на думи, от гневните въпроси и смутени отговори излиза наяве, че куфарът още в багажната служба на хотел „Екселзи-ор" бил изпратен заедно с други чужди багажи в съвършено погрешна посока.
Ашенбах се насили да запази онова изражение на лицето, което единствено беше допустимо в такива обстоятелства. Някаква авантюристична радост, някаква невероятна веселост разтърси комай спазмодично гърдите му отвътре. Служащият хукна, за да спре изпращането на куфара, ако това още беше възможно, но се върна, както трябваше да се очаква, без да е свършил нещо. И тогава Ашенбах заяви, че не желае да замине без багажа си, а решава да се върне и да чака връщането на куфара в Банския хотел. Моторната лодка на дружеството още ли е пред гарата? Човекът потвърди, че чакала пред вратата. Придума с италианска скоро-говорка служащия на гишето да върне парите за купения билет, закле се, че ще бъде телеграфирано, че няма да спести и пропусне нищо, за да върнат в най-скоро време куфара и ... стана така, че пътникът двайсет минути след пристигането си на гарата отново се видя на обратен път през Големия канал към Лидо.
Чудновато невероятно, срамно, комично съноподоб-но приключение: обърнат силом от съдбата и запокитен назад, още в същия час да видиш отново места, от които току-що в най-дълбока печал си взел сбогом завинаги! Малкото припряно возило разбива с носа си водата на пяна, провира се смешно забързано между гондоли и параходи и се носи като стрела към целта си, а през това време единственият пасажер в него крие плахо-радостната си възбуда на побягнало момче под маската на сърдито примирение. Все още от време на време в гърдите му се надига смях над тая несполука, която — както сам си казваше — не би могла да слети по-приятно дори родено в неделя дете. Ще трябва да даде известни обяснения, да устои пред учудени лица . . . но после, казваше си той, всичко отново ще бъде добро, после ще бъде предотвратено едно нещастие, ще бъде поправена една тежка грешка и пред него отново Ще се разкрие, отново за неопределено време ще бъде негово всичко онова, което той мислеше, че е оставил зад себе си ... Но я гледай: бързият ход на лодката
261

ли го мамеше, или на всичко отгоре вятърът сега дейст-     ' вително духаше откъм морето?
Вълните се блъскаха о бетоновите стени на тесния канал, прокаран през острова до хотел „Екселзиор". Един автомобил-омнкбус чакаше там завърналия се юст и по прав път покрай накъдреното море го закара в Банския хотел. Дребният мустакат управител в опашат редингот слезе по откритата стълба, за да го посрещне с добре дошъл.
С тих ласкателен глас той изказа съжаленията си за непредвидената случка, нарече_ я крайно неприятна за него и за хотела, но одобри напълно убеден решението на Ашенбах да чака тук куфара си. Разбира се, стаята му вече била дадена, обаче веднага щели да поставят на негово разположение друга, не по-лоша.
— Раз бе сЬапсе, тогшеиг1 — каза усмихнат швейцарецът, който обслужваше асансьора, докато се носеха леко нагоре.
И беглецът отново бе настанен в една стая, която по разположение и наредба почти напълно приличаше
на предишната.
Уморен и замаян от въртопа на тоя странен преди-обед, той пръсна из стаята вещите от ръчната си чанта и седна на един стол с облегалки до отворения прозорец. Морето бе добило бледозелена окраска, въздухът изглеждаше по-рядък и по-чист, плажът със своите кабини и лодки беше по-пъстър, макар че небето все още беше сиво.  Сплел  ръце върху скута  си, Ашенбах погледна навън доволен, че отново е тук, но поклати недоволно глава над своята нерешителност и непознаване на собствените желания.  Седя така  около един час в покой, замечтан без определена мисъл. По обед зърна Тадзо, който в раиран ленен костюм с червена фльонга се връщаше откъм морето, мина през оградата на плажа и по дъсчената пътека се отправи към хотела. Ашенбах, макар застанал толкова високо, го позна веднага, без всъщност да беше спрял очите си на него, и си помисли: „Я гледай, Тадзо, и ти си отново тук!" Ала в същия   миг почувствува   как  този   нехаен    поздрав  се свлече и смълча пред истината в сърцето му — почувствува възторга на кръвта си, радостта и болката на
1 Не провървя, господине.
262

душата си и осъзна, че заминаването му е било толкова тежко именно заради Тадзо.
Седеше  тихо,  невидим   на високото  си място  и   се вглеждаше в себе си. Чертите на лицето му бяха  се пробудили, веждите му се дигнаха и зорка, любопитно духовита усмивка обтегна устните му. После дигна глава и с двете си ръце, провесени безсилно върху облегалките  на  стола, описа  бавно въртеливо  и издигащо движение,   като  едновременно  обърна дланите  навън, сякаш загатваше разтваряне и разгръщане на обятията. Това спокойно поемащо движение изразяваше готовност да извика: „Добре дошъл!"
Ден след ден сега голият бог със знойните бузи летеше  из небесните простори   в   своята  огнена,  запрег-ната с четири коня колесница и жълтите му къдри се развяваха в разбунтувалия се едновременно източен вятър. Белезникав копринен блясък лежеше върху ширинето на лениво вълнуващото се море. Пясъкът беше нажежен. Под сребристо трепкащата синева на етера пред кабините на плажа се виждаха опнати ръждивочервени платнища и хората прекарваха предиобедните часове в хвърлената от тях, рязко очертана сянка. Ала чудесна беше и вечерта, когато растенията в парка ухаеха на балсам, звездите горе подемаха хоровода си,  а ромонът на нощното море долиташе тихо до слуха и увещаваше душата. Такава вечер криеше в себе си отрадната сигурност за нов слънчев ден с леко подредено безде: лие,  украсено  с безчислени,  наредени   непосредствено една до друга възможности за приятни случайности.
Гостът, задържан тук от такава сгодна несрета, нямаше никакво намерение да  съзре във връщането на имуществото му основание за повторно заминаване. В течение на два дни той трябваше да търпи известни лишения и да се явява в пътнишко облекло на обедите и вечерите в големия ресторант. После, когато най-сетне свалиха отново погрешно отправения товар в стаята му, той извади от него всичко й напълни гардероба и чекмеджетата, решен изпърво да остане тук неопределено време, радостен, че ще може да прекарва  плажовите часове в копринен костюм, а на вечеря да се показва на масичката си пак в прилично вечерно облекло.
Приятната монотонност на това битие го притегли в
263

I

своя вълшебен кръг, меката и блестяща кротост на този начин на /кивот скоро го очарова. Наистина какъв престой! Той свързваше прелестите на изискани морски бани на южен плаж със задушевно примамливата близост на чудния и чудесен град. Винаги и навсякъде по-рано, когато решеше да празнува, да се отдаде на почивка, да си отреди хубави дни — а това се случваше предимно през младите години, — той скоро закопня-ваше с някакво безпокойство и неохота да се завърне във възвишения труд, в свещено трезвата служба на своето всекидневие. Само това място го омагьоса, накара волята му да се отпусне, ощастливи го. Понякога преди пладне под сенника на кабината си, замечтан над синевата на южното море, ала и в хладна нощ, облегнат върху възглавките на гондолата, която го вземаше от площада Свети Марко, дето се забавяше дълго, и под осеяното с едри звезди небе го откарваше обратно в Лидо — пъстроцветните светлини и томителните звуци на серенадите оставаха назад, — той си спомняше за своята вила в планините, мястото на неговите летни усилия, дето облаците виснеха ниско над градината, страхотни бури вечер угасяваха светлината му и враните, които той хранеше, се люлееха по върхарите на боровете. Тогава наистина му се струваше, че е побягнал далеко в Елисейските полета, до крайните предели на земята, дето на хората е отреден най-лекият живот, дето няма сняг и зима, нито буря и проливен дъжд, а винаги кротък хладен полъх кара бога Океан да въз-лезе из вълните и дните протичат в блажено безделие, без усилия и без борби и посветени всецяло само на слънцето и на неговите празници.
Ашенбах виждаше много, почти постоянно момчето Тадзо; ограниченото пространство и еднаквият за всички житейски порядък довеждаха до това, че през целия ден с малки прекъсвания красавецът беше близо до него. Той го виждаше и срещаше навсякъде: в долните помещения на хотела, през време на освежителните пътувания по вода до града и оттам назад, в блясъка на самото място, а често — ако случайността пожелаеше — и по пътища и пътечки. Обаче главно и с преша-стлива редовност часовете преди пладне му даваха широка възможност да се посвети благоговейно на прелестната осанка и да я изучава. Да, тъкмо тази не-

отстъпност на щастието, тази всекидневно и равномерно явяваща се благосклонност на обстоятелствата го изпълваше с доволство и жизнерадост, правеше свиден престоя му тук и караше дългите слънчеви дни да се нижат приятно един подир друг.
Той ставаше рано, както обикновено иначе при настойчив творчески порив, и беше един от първите на плажа, докато слънцето грееше още ласкаво и ослепително бялото море лежеше унесено в утринния си сън. Той поздравяваше радушно пазача на бариерата, поздравяваше свойски и босоногия белобрад старец, който му приготвяше мястото, обтягаше кафявия сен-ник, избутваше мебелите вън на площадката и сядаше. Негови бяха после три или четири часа, през които слънцето се издигаше високо и добиваше страхотна мощ, през които морето се синееше все по-тъмно и по-тъмно и през които той можеше да вижда Тадзо.
Виждаше го да идва отляво по брега на морето, виждаше го да се появява отдире между кабините или пък внезапно и не без радостна уплаха установяваше, че беше пропуснал идването му, че момчето беше вече тук, вече в синьо-бял бански костюм, който тук на плажа беше единственото му облекло. Беше подхванало вече и привичните си занимания на слънце и по пясъка — тоя приятно нищожен, безделен и неспокоен живот, съставен от игра и почивка, от шляене, газене, къпане, гоненица, стануване и. плаване, наглеждано и зовяно от жените на площадката, каито с фалцетни гласове викаха името му: „Тадзу! Тадзу!" и при които то дотичваше с живи движения на ръцете, за да им разкаже какво е преживяло и да им покаже какво е намерило или уловило: миди, морски кончета, медузи и раци, които сг движат настрани. Ашенбах не разбираше нито дума от онова, което момчето говореше, дори когато се касаеше за най-обикновени неща, до слуха МУ достигаше само неясно благозвучие. Непознатите слова превръщаха речта на момчето в музика, немирното слънце изливаше разточителен блясък върху него, а издигнатият кръгозор на морето съставяше винаги Рамка и фон на неговата осанкп.
Скоро съзерцаващият Ашенбах познаваше всяка линия и поза на това тъй изящно и свободно разкриващо се тяло, поздравяваше радостно отново всяка вече по-

264
У65

зната му хубава черта и неговият възторг, неговата нежна чувствена наслада нямаше край. Веднъж повикаха момчето да поздрави някакъв гост, навестил жените пред кабината. То дотича, дотича мокро може би от вълнение, отметна назад къдравите си коси и протегна ръка. Отпуснало се на единия крак, допряло земята с върха на пръстите на другия, то направи едно очарователно въртение и извиване на тялото, миловид-но любопитно, свенливо от вежливост, кокетно по дво-рянски дълг. Друг път то лежеше изтегнато, увило банския чаршаф около гърдите си, облакътило нежно изваяната ръка върху пясъка и опряло брадичката си на едната длан; онзи, когото викаха „Яшу", беше кукнал до него и го ухажваше и едва ли можеше да се намери нещо по-очарователно от усмивката на очите и устните, която отличеното момче отправи към по-низшето, готовото да му служи. Или стоеше на брега досами водата самичко, встрани от близките си, съвсем близо до Ашен-бах, право, сплело пръстите на ръцете си върху тила, люлееше се бавно на стъпалата си и мечтаеше в Синевата, а през това време подплисваха малки вълни и миеха пръстите на краката му. Косите му с цвят на пчелен мед се виеха на къдрици над слепите очи и към врата, слънцето озаряваше мъха по горната част на гръбнака, изящно очертаните ребра на хармоничния гръден кош изпъкваха ясно под тънката обвивка на тялото, подмишечните ями бяха още плитки като у статуя, а подколенните лъщяха и синкавите жилки караха тялото му да изглежда като направено от някакво бистро вещество. Каква дисциплина, каква прецизност на мисълта намираше израз в тази стройна и юношески съвършена снага! Обаче строгата и чиста, невнятно дейна воля, която е била в състояние да извади на бял свят тая божествена статуя — не беше ли тя известна и свойска нему, човека на изкуството? Не действуваше ли тази воля и в него, когато той, преизпълнен от трезва страст, освобождаваше от мраморната грамада на словото оная стройна форма, която бе съзерцавал в ума си и която изобразяваше като статуя и огледало на духовната красота на човека?
Статуя и огледало! Очите му обгърнаха благородната снага там на края на синевата и в бликналата възхита му се стори, че с този поглед проумява самата

красота, формата като божествена мисъл, единственото и чисто съвършенство, което живее в духа, едно леко и дивно човешко копие и символ от което беше поставено тук, за да бъде боготворено. Това беше опиянение; и застаряващият човек на изкуството го приветствува без всякакво опасение, дори алчно. Духът му се гърчеше в родилни мъки, творческият му порив започна да се вълнува, паметта му нахвърли исконни, усвоени през младите години мисли, неоживявани никога досега от собствен огън. Не беше ли чел някъде, че слънцето отвлича нашето внимание от интелектуалните неща и го спира на чувствените? Слънцето замайвало и обайвало дотам разума и паметта, че душата от удоволствие забравяла напълно същинското си състояние и се спирала в удивление и възхита върху най-хубавия от озарените от слънцето предмети; нещо повече: тя можела да се издигне после до още по-възвишено съзерцание само с помощта на нечие тяло. Ей богу, Амур постъпва също като математиците, които на неуки деца показват осезаеми образи на чистите форми; така и този бог, за да ни разкрие видимо духовното, обича да си служи с формата и баграта на човешката младост, която украсява с целия блясък на красотата, за да я превърне в оръдие на спомена, и при гледката на която ние после пламваме в болка и надежда.
Така мислеше ентусиазираният Ашенбах и така само можеше да усеща нещата. И от морското опиянение и слънчевата мараня около него се разгъна една чудесна картина. Той видя стария чинар недалеко от стените на Атина, видя онова свещено сенчесто място, изпълнено от уханието на цъфналото дърво на невинността, което в чест на нимфите и на Ахелой красяха икони и благочестиви дарове. Потокът течеше съвсем бистър над гладки камъни покрай дънера на широко разклоненото дърво; свиреха щурци. В тревата на склона, който се спускаше толкова леко, че легнал човек можеше да държи високо главата си, бяха седнали два-мина, запазени тук от дневния зной: един възрастен и един момък, един грозен и един красив, мъдрец до достоен за обич. И между вежливи думи и остроумно ласкателни шеги Сократ поучаваше Федър какво са копнежът и добродетелта. Говореше му за жарката уплаха, изпитвана от дълбоко чувствуващ човек, когато очите

266
267

му зърнат някой символ на вечната красота; говореше му за похотта на нечестивия и лош човек, който не помисля за красотата, когато види нейно изображение, и е неспособен за страхопочит; говореше за свещената боязън, която обзема благородния човек, когато пред него се яви някое богоподобно лице, някоя съвършена снага — как той тогава изтръпвал, ставал безпаметен, едва се осмелявал да погледне натам и се прекланял пред оногова, който обладавал красотата, дори бил готов на жертвоприношение като пред статуя на бог, ако не трябвало да се страхува, че ще изглежда на хората като луд. Защото само красотата, Федър, е едновременно достойна за обич и видима; тя е — запомни добре това! — единствената форма на духовното, която ние възприемаме чувствено и можем да я понасяме чувствено. И какво би станало от. нас, ако божественото изобщо, ако разумът н добродетелта и истината биха ни се представяли чувствено? Няма ли да загинем и да изгорим от любов, както някога Семеле пред Зевс? Та-ка че красотата е за чувствуващия човек път към духа, само път, само средство, малки Федър ... И после този лукав ухажьор изрече най-тънката мисъл, именно: че любещият е по-божествен от любимия, защото бог е в първия, не във втория — тая може би най-нежна, най-иронична мисъл, която някога е била помисляна и от която извират всяка дяволитост и най-потайното сладострастие ка копнежа.
Щастие за писателя е мисълта, станала изцяло чувство, и чувството, което е в състояние да стане изцяло мисъл. Такава пулсираща мисъл, такова точно чувство изпълваше и се подчиняваше на самотника тогава именно: че природата тръпне от блаженство, когато духът се прекланя в страхопочит пред красотата. Той внезапно пожела да пише. Казват наистина, че Ерос оби-чал безделието и бил създаден само за безделие. Ала на тая критична точка вълнението на Ашенбах се насочи към творчество. Поводът беше почти безразличен. Един въпрос, един потик за съкровено искрено изказване върху известна голяма и парлива проблема на културата и на вкуса бе преминал през духовния свят и стигнал до него, отпътувалия. Темата му беше много добре позната, беше за него лична преживелица; и страстното желание да го озари със светлината на свое-

то слово стана из един път неотразимо. И негово желание беше да работи в присъствие на Тадзо, докато пише, да има пред очи като образец осанката на момчето, да нагоди стила си наспроти линиите на това тяло, което му изглеждаше божествено, и да отнесе неговата красота в духовната сфера, както някога орелът отнесъл троянския пастир в етера. Никога по-рано той не бе почувствувал по-сладостно удоволствие от словото, никога не бе знаял толкова сигурно, че Ерос е в словото, както сега в тия опасно чудесни часове, през които на грубата си маса под сенника, своя идол пред очите и музиката на неговия глас в ушите, извайваше наспроти Тадзовата красота своята малка статия — оная страница и половина отбрана проза, чистотата, благородството и устремното чувство на която след късо време щеше да предизвика възхита у мнозина. Наистина е добре, че хората познават само прекрасната творба, не и нейните наченки, не и условията на нейното пораждане; защото познаването на източниците, от които е почерпил вдъхновение човекът на изкуството, често би ги докарвало в смут или уплаха и по този начин би затрило въздействието на прекрасното. Странни часове! Странно отпускащ нервите труд! Странно оплоди-телно отношение на духа с едно тяло! Когато Ашенбах прибра работата си и напусна плажа, той се чувствуваше изтощен, дори разнебитен и му се струваше, че съвестта му се оплаква като след някакъв разгул.
На следната заран, тъкмо когато се канеше да излезе от хотела и застана на откритата стълба, той забеляза, че Тадзо, вече на път към морето — при това сам — се приближаваше към бариерата на плажа. Близко беше и се натрапваше желанието, простата мисъл да използува случая и да завърже лесно, весело познанство с тогова, който несъзнателно бе му причинил толкова вълнение и смут, да го заприказва, да се порадва на отговора и на погледа му. Красавецът вървеше бавно, можеше да го настигне, и Ашенбах ускори крачките си. Настига го на дъсчената пътека зад кабините, иска да сложи ръка върху главата или рамото МУ, на устните му трепти любезна френска фраза . . . Ала в този миг усеща, че сърцето му, може би и поради бързия ход, удря като чук, така че в това задъхване той би могъл да говори само сподавено и треперливо;

268
269

той се бави, мъчи се да се овладее, Внезапно се страхува, че прекалено дълго вече върви по петите на красавеца, страхува се, че е обърнал вниманието му, че той ще погледне въпросително назад... и прави последно усилие, не успява, отказва се от намерението си и минава с наведена глава покрай него.
„Много късно! — помисли той в този миг. — Много късно!"
Но беше ли наистина много късно? Твърде възможно беше тази крачка, която той пропусна да направи, да го отведеше към нещо добро, леко и радостно, към целебно изтрезняване. Работата обаче беше там, че стареещият мъж не искаше да изтрезнее, че опиянението му беше много свидно. Кой би разгадал същността и отличителните белези на художественото творчество! Кой би проумял дълбокото инстинктивно сливане на благонравие и разюзданост, кой би казал в какво се състои то! Защото да не искаш целебно изтрезняване — това е разюзданост. Ашенбах не беше вече наклонен да си прави самокритика; вкусът, умственият строй на възрастта му, самоуважението, зрелостта и късната простота не го предразполагаха да анализира подбуди и да решава защо не е изпълнил намерението си — дали от угризения на съвестта, от порочност или слабост. Беше объркан, страхуваше се, че някой — дори само пазачът на плажа — може да е наблюдавал неговото тичане и после поражението му, много се страхуваше да не стане смешен. Всъщност сам той в душата си се шегуваше със своя смешно-свещен страх.
„Поразен — мислеше той, — поразен като петел, който насред боя отпуска страхливо крилата си. Никой друг, сам бог пред гледката на достойното за обич сло-мява смелостта ни и смазва окончателно гордото ни намерение ..."
Той си играеше, бленуваше и беше тъй прекалено надменен, та не можеше да се страхува от чувството си.
Не обръщаше вече внимание колко дни са изтекли от почивката, която сам си бе дал, дори не помисляше за завръщане. Беше си превел достатъчно пари. Тревожеше го единствено мисълта, че беше възможно полското семейство да отпътува; ала той по скрити пътища беше узнал — осведоми го между другото фризьорът в хотела, — че то било отседнало тук непосредствено пре-

|ди неговото пристигане.  Слънцето загаряше лицето  и [^ръцете му, възбудителният солен дъх засилваше само-(чувството му; и както по-рано беше свикнал да пожертвува тутакси всеки  отдих, дарен  му от съня,  храната 1^"™*" или природата, за  да  се залови за  нова творба, така Ш      сега великодушно-непрактично запокити в опиянението И      и чувството си всичко онова, което слънцето, безделието Р*      и морският въздух бяха допринасяли всеки ден за  неговото закрепване.
Сънят му беше кратък, чудесно еднообразните дни бяха отделени един от друг от къси нощи, пълни с бла-гато безпокойство. Наистина той се прибираше рано, защото денят му се струваше приключен в девет часа, ' щом Тадзо изчезнеше от зрителното му поле. Но още с първите утринни зори го разбуждаше някаква кротко пронизала го уплаха, сърцето му си спомняше за собственото си приключение, не го сдържаше вече в леглото, ставаше, загръщаше се леко срещу утринния хлад и сядаше до отворения прозорец в очакване изгрева на слънцето. Това великолепно събитие изпълваше с благоговение душата му, възвисена от съня. Призрачно стъклена здрачна бледина забулваше още небето, земята и морето, една гаснеща звезда още плуваше в нереална далечина. Но идваше полъх, крилата вест от недостижими обиталища, че Еос е напуснала съпружеското ложе и започваше онова първо, сладостно поруме-няване на небесните и морски далнини, което свидетелствуваше за чувствената същина на мирозданието. Приближаваше се богинята, похитителкята на юноши, онази, която отвлякла Клейтос и Кефал и напук на завистта на всички олимпийски богове плувала в любовно блаженство с прекрасния Орион. Там на крайния предел на света валяха рози, начена неизказано дивен разсвет и цъфтеж, осияни и пронизани от зари малки облаци се носеха като услужливи амурчета в розова и синкава пара, пурпур заливаше морето, което сякаш се мъчеше с вълните си да го плисне напред, златни ко-г'Ия стрелваха отдолу към небесната вие, блясъкът се превърна в пожар, беззвучно, с божествено надмощие се надигаха жарава и огън, лумваха пламъци и братовите свещени жребци с яки копита препуснаха нагоре из вселената. Самотно будният мъж седеше, облян от Разкошното лъчезарие на бога, затвори очи и остави

270
271

сиянието да целува клепките му. Сега той възкреси удивен н смутено усмихнат някогашни чувства, ранни, скъпи терзания на сърцето, които бяха замрели в строгата служба на неговия живот и сега се завръщаха тъй странно преобразени. Той се унесе в размисъл и мечти, устните му бавно отрониха някакво име и все още усмихнат, с обърнато нагоре лице, сплел ръце в скута си, той повторно заспа в креслото си ...
Ала денят, наченал тъй огнено-празнично, беше, общо взето, странно приповдигнат и митично преобразен. Откъде идваше и произхождаше това тъй кротко и настойчиво дихание, което наподобяваше неземен шепот и внезапно заигра около слепите очи и ушите му? Бели перести облачета стояха на големи дружини по небето — сякаш пасяха стадата на боговете. Надигна се доста силен вятър и конете на Посейдон затичаха разгневени насам; имаше и бици, покорни на бога със синкавите къдрици, които ревяха и с наведени рогове бягаха напред. Ала между каменливите сипеи на по-отдалечения бряг вълните се мятаха нагоре като скокливи кози. Очарованият Ашенбах се видя окръжен от един свято обезобразен мир, преизпълнен от панически живот, и сърцето му забленуза нежни приказки. . .
Много пъти, когато слънцето залязваше зад Венеция, той седеше на една пейка в парка, за да гледа Тадзо, който в бяло облекло с цветен колан играеше весело на топка на площадката с утъпкан чакъл; тогава на Ашенбах се струваше, че вижда Хиацинт, обречен да умре, защото го обичаха двамина богове. Изпитваше дори болезнената завист на Зефир спрямо съперника, който забравял оракула, лъка и китарата, за да играе винаги с хубавеца; виждаше диска, насочен от жестока ревност, да улучва свидната глава и той пребледнял дигаше на ръце преломената снага, а цветето, поникнало от сладката кръв, носеше написана неговата безкрайна жалба .. .
Няма нищо по-странно и по-неудобно от отношението между хора, които се познават само с очите, които се срещат и гледат всеки ден, дори всеки час, но поради принудата на обичая или по собствена приумица са заставени да си придават вид на безразличие, да се ра3' минават без поздрав и безмълвно като чужди. МеЖДУ тях се носи безпокойство и свръхвъзбудено любопит-

ство, истериката на една незадоволена, Противоестествено потисната потребност да се опознаят и разговорят, а преди всичко: някакво напрегнато уважение. Защото човек обича и почита човека, докато още не е в състояние да го прецени, копнежът е продукт на недостатъчно познание.
Между Ашенбах и младия Тадзо по необходимост трябваше да се създаде някаква връзка и познанство, и по-възрастният можа да установи с нескрита радост, че неговото участие и внимание не останаха напълно неотвърнати. Какво например бе накарало красавеца, когато сутрин пристигаше на плажа, да не използува вече дъсчената пътека зад кабините, а винаги само предния път през пясъка покрай площадката на Ашенбах, за да се отправи бавно към кабината на близките си? Понякога дори минаваше толкова ненужно близко край него, че почти докосваше масата и стола му. Да не би притегателната и магична сила на едно властно чувство да действуваше върху нежния си и безгрижен обект? Ашенбах всеки ден чакаше идването на Тадзо, а когато момчето се появеше, той понякога се преструваше, че е потънал в работа и привидно го оставяше да мине незабелязано покрай него. Ала понякога дигаше очи и погледите им се срещаха. Случеше ли се подобно нещо, двамата бяха дълбоко сериозни. Нищо в интелигентното и достолепно изражение на възрастния не издаваше вътрешно вълнение; ала в очите на Тадзо имаше нещо изпитателно, някакво замислено запитване, походката му ставаше неуверена, той навеждаше очи към земята, после отново миловидно ги дигаше; и щом отминеше, нещо в държането му изглеждаше да изразява, че единствено възпитанието го възпираше да не се обърне.
Обаче веднъж, една вечер, стана другояче. Полските млади хора — братът и сестрите — и тяхната гувернантка не се явиха на главното ядене в големия ресторант; това поразтревожи Ашенбах. След като се нахрани, все още обезпокоен от тяхното отсъствие, той се поразходи във вечерен костюм и сламена шапка на главата пред хотела в подножието на терасата и внезапно зърна под светлината на дъговите лампи подобните на монахини сестри с възпитателката и на четири крачки зад тях Тадзо. Навярно идеха от пристана, след

18   Новели
27.?
272

като по неизвестна причина бяха вечеряли в града. Над водите трябва да е било хладно, защото Тадзо беше облякъл тъмносиня горна дреха със златни копчета, а на главата носеше съответна фуражка. Слънцето и морският въздух не бяха го ожурили, кожата му бе останала мраморно жълтеникава както в началото; ала днес той изглеждаше по-бледен от всеки друг път — било поради хладината, било поради белезникавия лунен светлик на лампите. Правилните му вежди се очертаваха по-рязко, очите му изглеждаха хлътнали и тъмни. Беше ненаказано хубав и Ашенбах •— както много пъти досега — почувствува с болка, че словото не е в състояние да предаде сетивната красота, а само да я славослови.
Той не очакваше тая свидна поява, тя дойде ненадейно и той не бе имал време да застави изражението на лицето си да бъде спокойно и достолепие. То сигурно издаваше открита радост, изненада и възхита, когато очите му срещнаха очите на отсъствувалия, и в тази секунда стана нещо неочаквано: Тадзо се усмихна — усмихна му се красноречиво, свойски, очарователно и неприкрито с устни, които се разтвориха бавно в усмивката. Беше усмивката на Нарцис, който навежда лице над огледалната вода, онази дълбока, вълшебна, дълга усмивка, с която той простира ръце към отражението на собствената красота — едва забележимо разкривена усмивка, разкривена от безнадеждността на намерението да целуне прелестните устни на сянката си, усмивка кокетна, любопитна и леко мъчителна,. обаяна и обайваща.
Онзи, който получи тая усмивка, побърза да си отиде с нея като със съдбовен дар. Беше тъй силно раз-търсен, че се видя принуден да отбегне светлината на терасата и на градината отпред, да се зарее с бързи крачки в тъмнината на парка отзад. От гърдите му се изтръгнаха чудновато негодувание и кротки предупреждения: „Не бива да се усмихваш така! Чуй, така не бива да се усмихваш никому!" Отпусна се на една пейка, безпаметен вдъхваше нощното ухание на растенията. И облегнат назад с провесени ръце, обезсилен и на няколко пъти полазвай от тръпки, той прошепна установената формула на копнежа — невъзможна тук, абсурдна, презряна, смешна и все пак свещена, достойна за почит дори тук:
274

— Обичам те!
През четвъртата седмица на своя престой в Лидо Густав фон Ашенбах установи някои неща, които се отнасяха до околния свят. Най-напред му се стори, че колкото повече сезонът се приближаваше към връхната си точка, гостите в хотела не се умножаваха, а по-скоро намаляваха и особено, че немската реч около него секва и заглъхва, поради което накрая в ресторанта и на плажа до слуха му стигаха само непознати звуци. После един ден у фризьора, когото сега посещаваше често, той улови в разговора една дума, която го озадачи. Човекът спомена едно германско семейство, което след къс престой току-що си отпътувало, и в бърборенето си добави ласкателно:
— Но вие останахте, господине, вие не се страхувате от тая напаст.
Ашенбах го погледна и повтори:
— Напаст?
Бъбривецът онемя, престори се, че работи усърдно и не е чул въпроса. И когато Ашенбах го повтори настойчиво, той заяви, че не знаел нищо и се помъчи смутено-приказливо да отклони разговора.
Това се случи по обед. След обед при пълно безветрие и страшен зной Ашенбах замина за Венеция, защото го обзе мания да последва младите поляци, които бе видял да поемат с гувернантката си пътя към пристана. Не намери идола си край Сан Марко. Но когато седна да пие чай на една кръгла масичка на сенчестата страна на площада, внезапно подуши във въздуха един своеобразен аромат и сега му се стори, че той от няколко дни насам достига обонянието, без да прониква в съзнанието му — някаква сладникава миризма на лекарство, която напомняше за нищета, рани и съмнителна чистота. Той се замисли напрегнато и разбра каква беше тая миризма, привърши закуската си и напусна площада от насрещната на храма страна. В тесните улици миризмата беше по-силна. По ъглите се виждаха печатни обяви, в които общината предупреждаваше населението да не яде стриди и миди, както и Да се пази от водата в каналите поради опасността от известни заболявания на храносмилателната сситема, нещо обикновено при такова време. Успокоителният тон ча възванието беше ясен. Хората мълчаливо стояха на
275

групи по мостовете и площадите; чужденецът се смесваше замислен с тях и се мъчеше да долови нещо.
Помоли един съдържател на продавница, подпрял се на сводовата врата между коралови нанизи и накити от фалшиви аметисти, да му обясни каква е тази фатална миризма. Човекът го измери с натежали очи, но бързо се оживи.
— Предохранителна мярка, господине! — отговори той с пъргави движения на ръцете. — Полицейска наредба, която трябва да се одобри. Това време потиска, сухият топъл вятър не е полезен за здравето. С две думи, разбирате ли ... може би прекалена предпазливост ...
Ашенбах му поблагодари и продължи пътя си. Но и на парахода, който го отвеждаше назад в Лидо, долови сега миризмата на обеззаразителното средство.
Завърнал се в хотела, той отиде тутакси в хола, спря до масата с вестниците и започна да ги прелиства. В другоезичните не намери нищо; местните съобщаваха за слухове, привеждаха несигурни числа, поместваха официални опровержения и изказваха съмнение в тяхната достоверност. Така се обясняваше отливът на германците и австрийците. Летовниците от други националности явно не знаеха нищо, не подозираха нищо и още не бяха разтревожени. „Би трябвало да се мълчи! — помисли възбудено Ашенбах, като хвърли вестниците обратно на масата. — Това би трябвало да се премълчи!" Ала в същото време сърцето му се изпълни със задоволство от опасността, която виснеше над околния свят. Защото и на страстта като на престъплението не допадат осигурения порядък и благополучието на всекидневието, всяко разхлабване на гражданската структура, всяко объркване и всяко бедствие на света е добре дошло за нея, понеже смътно се надява, че може да получи облаги от това. Ето защо Ашенбах изпитваше някакво тъмно задоволство от официално по-тулените събития в мръсните улички на Венеция — тази зловеща тайна на града, която се сливаше с неговата собствена съкровена тайна и която той силно искаше да запази. Защото влюбеният не изпитваше друга тревога освен тази, че Тадзо би могъл да замине и съзнаваше не без ужас, че не би имало смисъл да живее повече, ако това се случеше.

Сега той не се задоволяваше да благодари на дневния режим и на щастливата случайност за всяка близост и съзерцание на красавеца; той го преследваше, дебнеше го. Неделен ден например поляците не се ве-стяваха на плажа; той отгатна, че ходят на литургията в „Сан Марко", запъти се бързешком нататък и като влезе от знойния площад в златистия сумрак на храма, завари търсения склонил глава над молебния стол и заслушан в богослужението. Тогава Ашенбах застана в дъно"то, стъпил на разпукания мозаичен под сред коленичили хора, които мълвяха и се кръстеха, и претру-паното великолепие на източния храм легна като пищно бреме върху сетивата му. Далече пред него вършеше работата си и пееше тежко накиченият свещеник, виеше се тамянен дим и замъгляваше немощните пламъчета на олтарните свещи, но в това душно-сладко жертвено ухание като че се примесваше леко друго: миризмата на заболелия град. И през дима и трепкащите светлинки той видя, че красавецът там отпред обърна глава, подири го и го съзря.
После, -когато множеството се изля през отворените портали навън на светлия площад, дето гъмжаха гълъби, обаяният Ашенбах се скри в притвора, потули се, задебна. Видя поляците да излизат от черквата, видя, че сестрите и братът церемониално се сбогуваха с майка си и тя прекоси Пиацета, за да се прибере в хотела; установи, че красавецът, сестрите му и гувернантката поеха надясно през портата на часовниковата кула и свиха по Мерсериа; той ги остави да вземат известна преднина и ги последва, последва ги тайно в разходката им из Венеция. Когато те се позастояваха някъде, той също се спираше; трябваше да се крие в народни кухни и дворове, когато те се връщаха, за да ги пусне Да минат покрай него; губеше ги, търсеше ги изпотен и изтощен по мостове и в мръсни задънени улички, изтърпяваше минути на смъртно терзание, щом внезапно ги съгледаше да идват насреща му в някой тесен пасаж, дето беше невъзможно да се укрие. Все пак не мо-же да се каже, че страдаше. Умът и сърцето му бяха °пиянени и крачките му се покоряваха на демона, ко-мУтр доставя наслада да тъпче с нозете си разума и достойнството на човека.
После на едно място Тадзо. сестрите и гувернант-

276
277

ката наеха гондола и докато се качваха в нея, Ашенбах се скри зад зида на една чешма; а малко време след като те се отделиха от брега той направи същото. Обеща голяма почерпка на гондолиера и му нареди _ говореше бързо и приглушено — да се движи незабелязано на известно разстояние подир оная гондола, която току-що завиваше там край ъгъла; и го побиха студени тръпки, когато човекът с мошеническата ус-лужливост на сводник го увери в същия тон, че ще го обслужи, ще го обслужи добросъвестно.
И ето, облегнат на меки, черни възглавки, той се плъзгаше и люлееше подир другата черна барка с голяма човка, по следата на която го приковаваше страстта. Сегиз-тогиз я губешй от очи и изпитваше тогава скръб и безпокойство. Но водачът му, добре упражнен в подобни поръчения, съумяваше винаги посредством хитри маневри, чрез бързи завои по преки канали и скъсявания на разстоянието да доведе отново пред погледа му жадуваната гондола.
Въздухът беше тих и миризлив, слънцето жареше силно през омарата, която багреше небето сиво. Викът на гондолиера — наполовина предупреждение, наполовина привет — сякаш по невнятно споразумение получи отговор отдалеко в тишината на лабиринта. От малки, високоразположени градини над прогнили зидове вис-пеха кичури от бели и пурпурни цветове с ухание на бадем. В мътната сянка се открояваха арабски прозоречни рамки. Мраморни стъпала на черква се спускаха във водата; един просяк, седнал на тях, го уве.ри настойчиво в нищетата си, протегна шапката си и посочи бялото на очите си, с което искаше да каже, че е сляп; търговецът на старини, застанал пред свърталището си, покани с угодливи жестове пътника да спре и се отбие — сигурно хранеше надежда, че ще може да го измами. Това беше Венеция, ласкаещата и подозрителна хубавица — този град, наполовина приказка и наполовина клопка за чужденци, в гнилостния въздух на който някога разточително е цъфтяло изкуството и който е нашепнал на музикантите люлчини, гальовно приспивни звуци. На приключенски настроения Ашенбах се струваше, че очите му пият подобна пищност, а слуха му милват подобни мелодии; спомни си също, че градът е болен, но жаждата за печалба го кара Да

крие това — и още по-необуздано започна да се взира подир гондолата, която се мержелееше пред него.
Напълно объркан, той не знаеше и не искаше нищо друго, освен да преследва непрекъснато разпалващия го"обект, да мечтае за него, когато го нямаше, и като всички други влюбени да назовава с нежни думи дори само силуета му. Самотата, чуждата страна и щастието на едно късно и дълбоко опиянение го насърчаваха и увещаваха да си позволи без страх и свян всичко, дори най-причудливото; и веднъж, завърнал се късно вечерта от Венеция в хотела, той направи следното: спря се на първия етаж пред стаята на красавеца, обзет всецяло от някакъв шемет, облегна челото си до вратата и дълго време нямаше сили да се откъсне оттам оъпреки опасността да бъде изненадан и заловен в едно толкова безумно положение.
Все пак имаше мигове на сепване и на известно спомняне. „По какъв път съм тръгнал! — мислеше си той тогава поразен. — По какъв път съм тръгнал!" Като всеки човек, комуто някои естествени заслуги вдъхват аристократичен интерес към собственото му потекло, той беше свикнал при всички достижения и сполуки в живота да си спомня за своите предци, да се увери поне мислено в тяхното съгласие, тяхното задоволство и тяхното уважение дори мимо волята им. Спомни си за тях и сега, тук, заплетен в такова недопустимо приключение, наклонен към такива екзотични безпътства на чувството, спомни си достолепната строгост, благонравната мъжественост на техния характер и тъжно се усмихна. Какво ли биха казали те? Но пък и какво ли биха казали за целия му живот, отклонил се от техния до такова израждане, за този живот под магичната власт на изкуството, върху който самият той някога в съгласие с буржоазните схващания на предците бе изказал такива иронични юношески съждения и който всъщност тъй много приличаше на техния живот! Той също бе служил, също бе някога войник и боец като някои от тях — защото изкуството беше война, изтощителна борба, в която днес силите не стигаха за Дълго. Живот на самообладание и на упорство, суров, непоколебим и трезвен живот, превърнат от него в символ на мирен и отговарящ на времето героизъм — Да, той имаше право да нарече тоя живот мъжествен,

279
278

имаше право да го нарече храбър; и му се струваше комай, че Ерос, който беше добил власт над него, по някакъв начин се отнася особено благосклонно и одобрява такъв живот. Та мигар не той главно бе стоял на такава почит у най-храбрите народи? Нещо повече: не се ли твърдеше, че той е царувал в техните градове благодарение на храбростта? Безбройни юнаци в древността са носили покорно бремето му, защото нито едно унижение, наложено от този бог, не е било смятано за унижение; а постъпки, които биха били означени като прояви на страхливост, ако биха били извършени с друга цел: падане на колене, клетви, пламенни молби и робско държане — такива постъпки не са били позорни за любещия, обратно: той е жънел похвала за тях.
Така обаяният Ашенбах определи своя начин на мислене, така се мъчеше той да си създаде опора и да брани достойнството си. Ала в същото време той постоянно и упорито внимаваше, сякаш шпионираше, какви нечисти работи стават във вътрешността на Венеция, каква е онази авантюра на околния свят, която се сливаше загадъчно с авантюрата на собственото му сърце и подхранваше страстта му с неопределени, незаконни надежди. Обладан от неотразимо желание да узнае нещо ново и сигурно за положението и напредването на бедствието, той посещаваше кафенетата в града и се ровеше в местните вестници, тъй като през последните няколко дни те бяха изчезнали от масата в хола на хотела. В тях се редуваха твърдения и опровержения. Числото на заболелите и на умрелите- беше двадесет, четиридесет, дори сто и повече, а тутакси след това или просто се отричаше всякаква поява на епидемия, или се свеждаше до съвсем единични, пренесени отвън случаи. Тук-там бяха вмъкнати предупреждения, опасения и протести срещу опасната игра на италианските власти. Не можеше да се узнае нищо сигурно.
Обаче самотникът беше уверен за себе си, че има особено право да участвува в тайната; и макар че това беше изключено, той изпитваше някакво своеобразно удовлетворение да се обръща със заплитащи въпроси към онези, които знаеха, но бяха се задължили да мълчат, да ги заставя изрично да лъжат. Един ден на закуска в големия ресторант той задържа на разговор

управителя на хотела, оня дребен човек, който носеше френски редингот и стъпваше на пръсти; той минаваше между масите, поздравяваше, надзираваше сервирането, поспря се и до масичката на Ашенбах, за да размени няколко любезни думи с него. Тогава гостът запита нехайно и уж между другото, защо, ради бога, от известно време насам дезинфекцирали Венеция.
— Касае се — отговори тихо стъпващият служи-тел — за полицейска мярка, взета по задължение, за да се възпрат своевременно всевъзможни увреждания или смущения на общественото здраве, които биха могли да бъдат предизвикани от душното и необичайно топло време.
— Полицията заслужава похвала — отвърна Ашенбах.
И след като размениха още няколко метеорологически бележки, управителят си отиде.
Още същия ден след вечеря една малка група от странствуващи певци дойде от града и спря в градината пред хотела. Двамата мъже и двете жени се наредиха до железния стълб на една от дъговите лампи и обърнаха озарените от бялата светлина лица към голямата тераса, дето обитателите на хотела, седнали на кафе и разхладителни напитки, се приготвиха с удоволствие да слушат народна музика и песни. Прислужници, момчета от асансьора, келнери и чиновници от управлението застанаха на вратите за хола и също се заслушаха. Руското семейство, за да изпита по-голяма наслада, поръча да свалят тръстикови столове долу в градината по-близо до артистите и седна в полукръг с доволно изражение на лицата. Старата им робиня със забрадка, която наподобяваше тюрбан, се изправи зад господарите си.
Мандолина, китара, хармоника и една усукваща тоновете цигулка заработиха под ръцете на просяците-виртуози. Редуваха се ту музикални изпълнения, ту песни, а после по-младата жена с резлив и писклив глас се събра за един томителен любовен дует със сладникаво фалцетния тенор. Но като действителен талант и първенец на квартета се разкри недвусмисле-но другият мъж, китаристът, нещо като баритон-буфо, почти без глас, но надарен мимически и със забележителна комическа енергия. Той често се откъсваше с

280
281

I
китарата в ръце от групата на другите и се приближаваше с живи движения напред към рампата, дето неговите шегаджийства биваха възнаградени с насърчителен смях. Особено русите в партера бяха възхитени от тая голяма южняшка подвижност и го поощряваха с ръкопляскания и викове да се представя все по-дръзко и по-уверено.
Ашенбах седеше до балюстрадата и сегиз-тогиз раз-хлаждаше устните си със сместта от наров сок и сода, която искреше рубиненочервена в чашата пред него. Нервите му поемаха жадно скриптящите звуци и просташките томителни мелодии, понеже страстта парали-зирва взискателността и най-сериозно се отдава на вълнения, които трезвеността би приела хумористично или би отклонила недоволно, Скоковете на фокусника бяха разкривили чертите на лицето му в някаква застинала и вече болезнена усмивка. Седеше отпуснат, но всичко в него беше напрегнато от безгранична вни-мателност; защото на шест крачки от него стоеше Тад-зо, облегнат на каменното перило.
Момчето стоеше там в белия си костюм с колана, в който сегиз-тогиз се явяваше на обед в ресторанта, с някаква неизбежна и вродена грация, опряло лявата ръка на перилото, кръстосало нозете, сложило дясната си ръка на хълбока и гледаше надолу към уличните музиканти с изражение, което едва ли беше усмивка, а само някакво съвсем повърхностно любопитство, слушаше от вежливост. От време на време то се изправяше, изопваше снага и с изящно движение на двете ръце дръпваше бялата си блуза през кожения "колан надолу. Понякога също — Ашенбах виждаше това възтържествувал, със замаяни сетива, но и с ужас — обръщаше нерешително и внимателно, но бързо и внезапно, сякаш искаше да го изненада, глава над лявото рамо към мястото на своя обожател. То не успяваше да срещне погледа му, защото някаква срамна загриженост принуждаваше тръгналия по крив път старееш човек да наведе плахо очи към земята. В дъното на терасата седяха жените, които бдяха над Тадзо, и работата беше стигнала дотам, че влюбеният се опасяваше да не е обърнал внимание и да е събудил подозрения. Нещо повече: няколко пъти — на плажа, в хола на хотела и на площада Сан Марко — той бе забелязал

с един вид вцепенение, че когато Тадзо беше близо до него, те го повикваха, гледаха да го държат по-настра-на от него; той трябваше да съзре в това държане страшно оскърбление, което караше гордостта му да се гърчи в непознати досега мъки, но съвестта му го възпираше да роптае срещу него.
Междувременно китаристът бе подхванал под собствен съпровод едно соло-шлагер от няколко строфи, точно по това време шествуващ из цяла Италия; всеки път на рефрена останалите трима му пригласяха с пеене и всички останали инструменти, но сам той интерпретираше умело тоя рефрен по един пластично-драматичен начин. Слаботелесен, с мършаво лице, из-цеден, той стоеше на чакъла на известно разстояние от дружината си, бутнал мръсната си мека шапка назад към тила, така че се виждаше един гъст кичур червени коси. С държане, което издаваше нагла самоувереност, и под дрънкането на струните той мяташе в грубоват речитатив шегите си към терасата; изпълнителското му напрежение беше толкова голямо, че жилите по челото му се издуваха. Не изглеждаше той да е от венециански произход, а по-скоро от расата на неаполитанските комици, наполовина сводник и наполовина комедиант, брутален и дързък, опасен и забавен. Песента му, изключително глупава по текст, поради гримасниченето, движенията на тялото, многозначителното примижаване и лигавата игра на езика в ъглите на устните придобиваше в устата му нещо двусмислено, неопределено непристойно. Из меката яка на спортната му риза, макар иначе облеклото му да беше градско, израстваше тънка суха шия с необичайно голяма и сякаш гола адамова ябълка. Бледото му, чипоносо и безбрадо лице, по чертите на което трудно можеше Да се определи възрастта му, изглеждаше разорано от гримаси и пороци; но двете бръчки, които се изрязваха упорито, властно, комай диво между червеникавите му вежди, като че не подхождаха към хиленето на подвижната му уста. Обаче онова, което собствено най-вече обръщаше вниманието на самотника, беше обстоятелството, че тази подозрителна особа също като че ли разнасяше някаква присъща й подозрителна атмосфера. Защото всеки път, когато отново започваше рефренът, певецът кривеше лицето си, стискаше в знак на

282
283

поздрав ръцете си и правеше смешна обиколка, която го заставяше да мине непосредствено покрай масата на Ашенбах, и при всяко минаване от дрехите и от тялото му лъхваше към терасата струя силна карболова миризма. Щом завърши песента, той тръгна да събира пари. Начена с русите, които му дадоха на драго сърце, и после се изкачи по стъпалата. Колкото нахално бе се държал при изпълнението, толкова покорен се показа горе. Обикаляше дебнишката, раболепно и с ниски поклони масите, усмивка на ехидно подчинение разкриваше едрите му зъби, а двете бръчки все още стояха заканително между червените му вежди. Хората оглеждаха с любопитство и известна погнуса това екзотично същество, тръгнало да припечелва хляба си, хвърляха с върха на пръстите монети в меката му шапка и внимаваха да не се докоснат до него. Премахването на физическата дистанция между комедианта и порядъчните хора, колкото голямо и да е било изпитаното удоволствие, винаги предизвиква известно смущение. Той го чувствуваше и се мъчеше да се извини чрез раболепие. Стигна до Ашенбах, а заедно с него стигна и миризмата, която сякаш не накара никого от околните да се замисли.
— Слушай — каза самотникът приглушено и почти машинално. — Дезинфектират Венеция. Защо? Шегобиецът отговори  с пресипнал глас:
— Заради полицията. Така е наредено, господине, при тая горещина и тоя сух топъл вятър. Сухият топъл вятър потиска. Той е вреден за здравето ...
Говореше така, сякаш се учудваше, че някой може да пита за подобни работи, и демонстрира с длан колко силно потискал сухият топъл вятър.
— Значи, във Венеция няма никакво бедствие? — попита Ашенбах много тихо и през зъби.
Мускулестите черти на шегобиеца се превърнаха в гримаса на комично изумление.
— Бедствие? Какво бедствие? Сухият топъл вятър ли е бедствие? Или може би нашата полиция е бедствие? Вие благоволявате да се шегувате. Бедствие! Как не! Разберете добре: предохранителна мярка! Полицейска наредба срещу последиците от душното време...
Започна да жестикулира.

— Добре — каза Ашенбах пак отривисто и тихо н
бързо пусна една несъразмерно голяма монета в шап
ката.	__
После с очи даде знак на човека да си върви. 1ои се подчини ухилен и с много поклони. Ала още не беше достигнал стълбата, когато към него се спуснаха двама прислужници от хотела, почти допряха лицата си до неговото и шепотом го подложиха на кръстосан разпит. Хой свиваше рамена, уверяваше ги твърдо, кълнеше се, че не е издал нищо. Повярваха му, пуснаха го и той се върна в градината; посъветва се набърже с дружината си под дъговата лампа и излезе напред, за да изпълни още една песен за благодарност и сбогом.
Самотникът не си спомни да е слушал някога тая песен — дързък шлагер на неразбираем диалект и украсен с рефрен от смях, в който дружината редовно пригласяще колкото й държеше гърлото. В рефрена спираха както думите, така и съпроводът на инструментите, не оставаше нищо друго освен един ритмичен, донякъде подреден, но твърде естествен смях, докарван особено от солиста с голям талант до невъобразима живост. Тъй като дистанцията между него, артиста, и господата беше отново възстановена, той възвърна цялото си нахалство и неговият изкуствен смях, отправян безсрамно нагоре към терасата, беше открито подигравателен. Още преди края на словесната част на строфата той сякаш започна да се бори с някакъв неотразим гъдел. Разхълца се, гласът му се разколеба, притисна с длан устата си, разкриви рамената и в определения миг из него бликна, ревна и се пръсна неудържим смях — тъй правдоподобен, че подействува заразително и се предаде на слушателите; дори публиката на терасата бе обзета от неоправдана и подхранваща сама себе си веселост. И тъкмо това като че удвои разюздаността на певеца. Той прегъваше колената, удряше се по бедрата, хващаше се за слабините, искаше сякаш Да се изсипе, вече не се смееше, а пищеше; сочеше с пръст нагоре, сякаш искаше да каже, че на света ня-маше нищо по-комично от това общество, което се смееше, и накрая се разсмяха всички в градината и на ВеРандата заедно с келнерите, момчетата от асансьора и прислужниците по вратите.
Ашенбах не почиваше вече на стола, а седеше из-

285
284

Правен, като че се готвеше за отбрана или бягство. Ала високият смях, болничната миризма, която лъхаше отдолу и близостта на красавеца се сплитаха в някаква сънна, неразкъсваема и непреодолима магия, която държеше в плен разума и сетивата му. Във всеобщото вълнение и разсеяност той се осмели да погледне нататък към Тадзо и след като го направи, можа да забележи, че красавецът отвърна на погледа му, но също остана сериозен, сякаш определяше държането си и изражението на лицето си наспроти държането и изражението на другия и сякаш общото настроение нямаше власт над него, понеже не можеше да се предаде на оногова. Това детско, многозначително послушание обезоръжи и покори до такава степен мъжа с прошарените коси, че той трябваше да употреби усилие, за да не скрие лицето в двете си ръце. Пък и бе му се сторило, че случайното изправяне и поемане дъх на Тадзо означаваше въздишка поради стягане в гърдите. „Той е болнав, вероятно няма да достигне дълбока сга-рост" — помисли си повторно Ашенбах с онази делови-тост, в която понякога по странен начин се преливат опиянението и копнежът; и заедно с едно порочно удовлетворение в сърцето му нахлу чиста загриженост.
Междувременно венецианците свършиха и си отиваха. Ръкопляскаха им и техният главатар не пропусна да украси с шеги раздялата. Понеже се смяха на поклоните и на въздушните му целувки, той ги удвои. Когато другарите излязоха навън, той забърза задниш-ката, уж се блъсна силно в стълба на една лампа и превит надве от болки, се потътри към портата. Там най-сетне внезапно отмахна маската на комичен несрет-ник, изправи се бързо и еластично, оплези нахално език на хората по терасата и потъна в тъмнината.
Курортистите се разпиляха, Тадзо отдавна го нямаше до балюстрадата. Но за почуда на келнерите самотникът седя още дълго до своята масичка пред остатъка от наров сок в чашата. Беше вече късна нощ, времето течеше. Преди много години в бащиния му дом имаше пясъчен часовник и сега той изведнъж видя отново малкия чунлив, но толкова важен уреД-сякаш стоеше отпреде му. Ръждивочервеният ситен пясък течеше безшумо през стъклената теснина и по-

в горната половина вече се свършваше, там бе се образувал  малък  стремителен  въртоп.
Още на другия ден след пладне упоритият Ашенбах предприе нова стъпка за изкушение на околния свят и този път има успех. Стигнал на площада Сан Марко, той влезе в изходящото се там английско пътнишко бюро и след като обмени малко пари на касата, с изражение на подозрителен чужденец отправи фаталния си въпрос към обслужващия го чиновник — англичанин в костюм от вълнен плат, още млад, с коси, вчесани на път по средата, разположени близо едно до друго очи и с оная солидна лоялност на държането, която изглежда тъй странна и забележителна на хитроватите и пъргави южняци. Чиновникът отговори:
— Няма никакво основание за тревога, сър. Обикновена мярка без сериозно значение. Подобни наредби се издават често, за да бъдат предотвратени вредните за здравето влияния на жегата и на сухия топъл вятър ...
Но като дигна сините си очи, той срещна погледа на чужденеца — морен и малко тъжен поглед, спрян с леко презрение върху устните му. Англичанинът се изчерви, после продължи полугласно и донякъде развълнуван:
— Това е официалното обяснение и тук смятат, че е добре да го поддържат. Но аз ще ви кажа, че зад него се крие и нещо друго.
И каза истината на своя добросъвестен и удобен език.
От доста години насам индийската холера показвала засилена склонност да се разпространява и стран-ствува. Измътена в топлите мочурища из делтата на Ганг, възлязла с вонещите изпарения на ония пищни, но безполезни и необитаеми исконни островни пущинаци, в бамбуковите гъсталаци на които дебнат тигри, епидемията бе бушувала дълго време и необикновено силно в цял Индустан, бе преминала на изток в Китай, на запад в Афганистан и Персия, а после по главните пътища на керваните бе пренесла страхотиите си чак в Астрахан, дори в Москва. Но докато Европа трепереше от страх, че оттам по суша ще нахлуе в нея, сирийски търговци бяха я довлекли по море, тя бе се появила почти едновременно в няколко средиземномор-

286
287

ски Пристанища: бе дигнала глава в Тулон и Мала1-а, няколко пъти бе показала маската си в Палермо и Неапол и като че не искаше вече да се махне от Ка-лабрия и Апулия. Северната част на полуострова бе останала пощадена. Ала към средата на май тази година във Венеция в един и същи ден открили страшните бацили в изсъхналите, почернели трупове на един моряк и една продавачка на зеленчук. Потулили тия два случая. Ала след една седмица станали десет, ста* нали двайсет, трийсет, и то в различни квартали. Един провинциалист от Австрия, пребивавал няколко дни във Венеция за собствено развлечение, се завърнал в родния си градец и умрял с несъмнени признаци на холера; поради това първите слухове за епидемията в града на лагуните се появиха в немски всекидневници. Венецианските власти наредиха да се отговори, че здравните условия в града никога не са били толкова добри и взеха най-необходимите мерки за борба с болестта. Но вероятно бяха заразени хранителни продукти — зеленчуци, месо или мляко, — защото, макар отричани и потулвани, смъртните случаи в тесните улички се умножаваха, а предивременно спусналата се лятна жега, която загряваше водата в каналите, благоприятствуваше особено за разпространението. Изглеждаше дори, че епидемията е възобновила силата си, че устойчивостта и размножителната способност на нейните причинители се е удвоила. Случаите на оздравяване бяха редки; осемдесет от сто заболели умираха, и то по страхотен начин, защото болестта започваше крайно бурно и се проявяваше често в онази най-опасна форма, която наричаха „суха". При нея тялото не беше в състояние дори да изхвърли водата, отделяна масово от кръвоносните съдове. В течение само на няколко часа болният изсъхваше и се задушаваше с гърчове и дрезгави стонове поради сгъстяването на кръвта в някаква жилава като катран маса. Блазе му, ако — това се случваше понякога — след първоначално леко влошено самочувство болестта избухнеше под формата на дълбоко безсъзнание, от което той едва ли или изобщо не се пробуждаше вече. В началото на юни изолационните бараки на озре<1а1е сшсо1 тайно се напълниха, в двете сиропиталища се чувствуваше липса на
Градска болница.

, а между кея на новия пристан и Сан Микеле, Ьстрова на гробищата, се наблюдаваше страхотно го-|]ямо движение. Ала страхът от всеобщи щети, съображението, че неотдавна в обществените градини беше [якрита художествена изложба, невъобразимите загуби, в случай на паника и дискредитиране щяха да понесат хотелите, магазините и цялата широко разклонена търговска дейност около чужденците в тоя град, излезе по-силен от правдолюбието и уважението към международните спогодби; този страх успя да задържи на нозете им властите и тяхната политика на упорито премълчаване и отричане. Върховният медицински администратор на Венеция, един заслужил човек, беше напуснал възмутен длъжността си и биде заместен ти-
к<       хомълком от по-послушна особа. Народът знаеше това.
г>      И корупцията на горните слоеве заедно с царуващата ' несигурност, с изключителното положение, в което бе поставен градът от неудържимата смърт, предизвика известна поквара в долните слоеве, насърчение на престъпни и антисоциални нагони, което се проявяваше в неумереност безсрамие и умножаващи се криминални случаи. Вечер се виждаха необичайно много пияни хора; говореше се, че нощем по улиците върлувала злонамерена паплач; повтаряха се разбойнически нападения и дори убийства, пък и дваж вече бе се оказало, че уж покосени от епидемията лица били лишени от живот посредством отрова, дадена им от техните близки в семейството; и професионалният разврат прие такива натрапливи и безпътни форми, каквито по-рано тук не бяха наблюдавани, а се смятаха за нещо обикновено само в южната част на страната и в Ориента.
От всички тези неща англичанинът каза най-важните и приключи със следното:
— Ще сторите добре да си заминете още днес, а не утре. Обявяването на карантината няма да се забави повече от два-три дни още.
— Благодаря ви — рече Ашенбах и излезе от бюрото.
На площада нямаше слънце, но беше душно. Чуж-които не знаеха  нищо, седяха пред кафенетата или покрити от гълъби, стояха пред черквата и гледаха как птиците на орляци, като пляскаха с  крилете и се избутваха   една   друга,   кълвяха   подаваните  им

19.  Наве
289
288

дланите' царевични зърна. Обзет от някаква трескава възбуда, тържествуващ, че обладава истината, при това с някакъв гаден вкус на езика и с фантастичен ужас в сърцето самотникът крачеше напред-назад по плочите на разкошния двор. Премисляше една очищаваща и порядъчна постъпка. Можеше тази вечер след храненето да отиде при накичената с бисери жена и да й каже това, което вече бе нахвърлил с думи: „Госпожо, позволете на един чужденец да ви посъветва, да ви предупреди за нещо, което егоизмът крие от вас. Заминете незабавно с Тадзо и дъщерите си! Във Венеция е избухнала епидемия." После можеше на раздяла да положи ръка върху главата на оръдието на едно присмехулно божество, да се извърне и също да напусне това блато. Но в същото време чувствуваше, че беше безкрайно далече от сериозното желание да извърши такава по-;. I стъпка. Тя ще го върне назад, ще го даде обратно на > ! самия него; но който вече е извън себе си, не презира нищо друго така, както възможността да се върне в себе си. Спомни си една бяла сграда, украсена с надписи, които блестяха във вечерния зрак и в прозрачната мистика на които бе се залутал неговият Духовен взор; после си спомни за оня чудноват друмник, който Се събудил в него, стареещия мъж, юношески копнеж да скита в далечни и чужди страни; и мисълта за завръщане в родния край, за разсъдливост, трезвост, усилия и майсторство го отврати до такава степен, че лицето му се разкриви и доби изражение на физическо гадене. „Би трябвало да се мълчи! — пошепна той буйно. И после:— Ще мълча!" Съзнанието за тайната, в която беше посветен, за неговата съвиновност го опияни, както нищожно количество вино опиянява уморен мозък. Картината на сполетения от такова бедствие и запустял град мина смътно през ума му и разпали в него надежди, които бяха непонятни, надхвърляха всички разумни граници и криеха някаква невъобразима сладост. Какво значение би имало за него нежното щастие, което преди малко за миг бе бленувал, в сравнение с тези очаквания? Какво значение имаше още за него изкуството и добродетелта в сравнение с облагите на хаоса? Той мълча и остана.
През тази нощ сънува страшен сън — ако с думата „сън" може да се означи една физическо-духовна пре-

•кивелица, който Му се случи наистина, Докато спеше най-дълбоко, абсолютно независимо от него и сетивно осезаемо, но без той самият да се виждаше да присъствува и да се движи в пространството извън границите на тия събития; място на действието беше по-скоро неговата душа и те нахлуваха отвън, като силом сло-мяваха съпротивата му — дълбока духовна съпротива, — преминаваха през нея и унищожаваха, опустоша-ваха цялото му съществувание, културата на целия му живот. Сънят започна със страх, страх, удоволствие и тръпно любопитство към това, което щеше да дойде. Наоколо беше нощ и неговите сетива бяха нащрек; защото отдалеко се приближаваше някаква суматоха, бучене, смесен шум; трополене, трясъци, глух тътен, пронизителни ликуващи писъци и един определен вой от проточен звук „у" — всичко пропито и страхотно сладостно заглушавано от дълбоко гукаща, безобразие упорита свирня на флейта, която с безсрамно изпиране омагьосваше утробата. Ала той знаеше едно слово, тъмно, но назоваващо това, което идеше: „Чуждият бог!" Лумна огън с дим и тогава той различи планинска местност, подобна на тая около неговата вила. А в раздраната светлина от един горист връх между дънери на дървета и мъхясали раздробени скали се търкаляше и падаше един вихрен въртоп от хора и животни — цял рояк, бясно пълчище, което заля склона с тела, пламъци, гълчава и шеметни хора. Жени, които се препъваха в прекалено дългите си кожени поли, закрепени на коланите им, блъскаха дайрета над отметнатите назад глави и стенеха, въртяха буйно горящи, искро-метни факли и обнажени мечове, държаха в средата на телата им съскащи с езичетата змии или носеха гърдите си в двете ръце и крещяха. Космати мъже с рога на челото и препасани с кожена престилка, навеждаха вратовете си, дигаха ръце и бедра, дрънкаха с железни легени и бясно биеха тъпани, а голи момчета, яхнали козли, за рогата на които се държаха, ги мушкаха с пръчки, накичени със зелена шума, и пищяха от Радост, когато козлите подскачаха високо и ги хвърляха На земята. И всички тези възторжени хора надаваха като вой оня вик от меки съгласни и провлечено „у" на-кРая, едновременно сладостно и диво, нечувано досега; т° ечеше ту като рев на разгонени елени, ту многоглас-

290
291

но, безумно тържествуващо, насъсквахй се един другиго с него за танц или мятане на нозете и не допускаха, ни за миг да заглъхне. Но дълбоката, примамлива мелодия на флейтата заглушаваше и властвуваше над всичко. Не подмамваше ли тя безсрамно настойчиво и него, който преживяваше това мимо волята си, да участвува в необузданото тържество на последното жертвоприношение? Но голямо беше неговото отвращение, голям страхът му и честна волята му да пази своето от чуждия бог, от врага на непоколебимия и пълен с достойнство дух. Обаче шумът, воят, засилен многократно от екливата планинска стръмнина, растеше, взе превес и се превърна в пленително безумство. Съзнанието беше замаяно от миазми: от лютивата воня на козлите, от миризмата на запъхтени тела, от дъх на застояла вода и от още един, добре познат: дъх на рани и широко разпространена болест. Биенето на тимпаните тътнеше в сърцето му, мозъкът му се гърчеше в родилни болки, обзе го бяс, заслепение, замайващо сладострастие и душата му зажадува да се хване на хорото на чуждия бог. Отвиха и издигнаха високо огромния, издялан от дърво скверен символ — и всички тутакси зареваха още по-разюздано думата. Те вилнееха с пяна на устата, дразнеха се един другиго с похотливи движения и блудни ръце, смееха се и пъшкаха, мушкаха се с бодливите пръчки дълбоко в месата и ближеха бликналата кръв. Но сега с тях и сред тях беше сънуващият, той също се подчини на чуждия бог. Нещо повече: те бяха той самият, когато се нахвърлиха свирепо върху животните, избиха ги и започнаха да гълтат още димящи късове месо, когато върху разровената, покрита с мъх земя начена безкрайно смешение като жертвоприношение на бога. И неговата душа вкуси разврат, изпита беса на провалата.
Събуди се от този сън с изтощени нерви, разнебитен и паднал безсилно под властта на демона. Вече не се плашеше от наблюдателните погледи на хората, нехаеше, че се излага на подозрението им. Пък и те вече бягаха, заминаваха си; голям брой кабини по плажа стояха празни, много маси в ресторанта бяха незаети, а в града рядко се виждаше чужденец. Изглеждаше, че истината бе се процедила и паниката не можеше вече да бъде възпирана въпреки здравата сплотеност на

заинтересуваните. Но жената с бисерния накит и близките й останаха, било понеже слуховете не бяха стигнали до нея, било защото тя беше твърде горда и безстрашна, та не искаше да отстъпи пред тях; Тадзо остана. И на замаяния Ашенбах се струваше навремени, че бягство или смърт може да прогони всичко живо наоколо, което само пречеше, стига той да остане сам с красавеца на този остров; тази чудовищна мисъл му се виждаше дори осъществима и нравственият закон готов да рухне всеки път, когато сутрин на брега спираше тежък, безотговорен, вторачен поглед върху въз-желаното момче или когато привечер го следеше недостойно по тесни улички, дето шареше потулваната отвпатителна смърт.
Като всеки любещ той също желаеше да се харесва и изпитваше горчив страх, че това ще бъде негли невъзможно. Той поибави към облеклото си младежки отрадни подробности, слагаше си скъпоценни камъни и употребяваше парфюми, нуждаеше се често през деня от много време за тоалета си и сядаше нагизден, възбуден и напрегнат на масата си в ресторанта. Като гледаше пред себе си сладката младост, по която губеше ум, той се гнусеше от стареещото си тяло; прошп-оените му коси.и острите черти на лицето му го караха да потъва в срам и безнадеждност. Нещо го тласкаше отвътре да се освежи и възстанови телесно; ходеше често у фризьора на хотела.
Увит в белия чаршаф, облегнал се назад на стола под грижливите ръце на бъбривия фризьор, той гледаше с изтерзан поглед отражението си в огледалото.
— Прошариха се — рече той с разкривена уста.
— Малко — отговори фризьорът. — И това става по вина на една дребна небрежност, на индиферентност към външните неща, понятна у видни личности, което °баче не може да бъде безусловно похвалено, още по-малко поради това, че тъкмо на такива личности малко подобават ппедразсъдъци по въпроса естествено или изкуствено. Ако строгата нравственост на известни хо-^а по отношение на козметичното изкуство логически би се разпростряла и върху зъбите им, те биха предизвикали немалко негодувание. В края на краищата ние °Ме на толкова години, на колкото се чувствуват духът Ни, сърцето ни, а прошарени коси понякога означават

292

по-действителна неистина, отколкото би означавала презираната корекция. Във вашия случай, господине, човек има право на естествения цвят на косите си. Ще «и позволите ли просто да ви върна вашия?
— Как ще го направите? — попита Ашенбах.
Тогава красноречивият фризьор изми косите на клиента с две води, една бистра и една тъмна, и те станаха черни като на млади години. После ги нави с машата на меки вълни, отстъпи крачка назад и огледа главата, с която бе се занимал, и рече:
— Остава само да поосвежим кожата на лице;о И като човек, който не може да свърши, не може да се задоволи, той непрекъснато и с все по-голямо усърдие минаваше от една процедура на друга. Ашенбах, седнал удобно, неспособен да се съпротивлява, по-скоро възбуден и обнадежден от това, което ставаше, видя в огледалото, че веждите му се извиват по-решителни и по-працилни, че цепката на очите му се удължава, че блясъкът им се засилва благодарение на една лека багра върху долната клепка; видя по-надолу, там, дето кожата беше загрубяла и станала възкафява, да се пробужда една леко положена, нежна руменина, до преди малко бледите устни да изпъкнат с малинов цвят, мъничките бразди по бузите и около устата и бръчките край очите да изчезват под помада и младежко дихание — видя с разтуптяно сърце един цветущ момък. Козметикът най-сетне спря доволен работата си и по обичая на хора от тоя сорт поблагодари с мазна вежливост на тогова, когото беше обслужил.
— Незначителна поправка — каза той, като за последен път докосна с ръка клиента си. — Сега, господине, можете без колебание да се влюбите.
Очарованият, замечтано-щастлив Ашенбах излезе смутен и плах. Вратовръзката му беше червена, а на широкополата сламена шапка се виждаше пъстра панделка.
Духаше прохладен бурлив вятър, валеше рядък и слаб дъжд, но въздухът беше влажен, гъст и изпълнен с гнилостни изпарения, пърхане, пляскане на крила и бучене окръжаваше слуха; и на Ашенбах, трескаво възбуден под грима, се струваше, че духове на вятъра от злобна порода се носят лудешки в пространството, че зловещи морски птици ровят, кълват и мърсят с

курешки храната на осъдения. Защото знойната задуха убиваше всяко желание за ядене и се натрапваше представата, че ястията са отровени със заразителни вещества.
Тръгнал по следите на красавеца, едно следпладне Ашенбах навлезе дълбоко във вътрешния лабиринт на болния град. В пълна невъзможност да се ориентира, тъй като тесните улички, каналите, мостовете и площадчетата на лабиринта си приличаха много, неуверен вече и в посоките, той имаше една единствена мисъл в главата: да не загуби от очи жадно преследвания образ. И принуден към позорна предпазливост, той се прилепваше до зидове, търсеше закрила зад гърбовете на хора, които вървяха пред него, и дълго време не усети умората и изтощението, нанесени на ума му от чувството и от непрекъснатото напрежение на тялото. Тадзо вървеше сам отзад, в тесни улички той обикновено оставяше своите сестри с вид на монахини и гувернантката да минат пред него; и останал сам, той сегиз-тогиз извръщаше глава над рамото, за да се увери с един поглед на своите своеобразно здрачносиви очи, че влюбеният в него мъж го следва. Той го видя и не го издаде. Опиянен от това убеждение, подмамен напред от тези очи, воден от своята страст като кученце на връвчица, любещият се прокрадваше подир неподобаващата му надежда ... И въпреки всичко в края на краищата се видя измамен: загуби ги от очи. Поляците бяха минали по един мост с тесен свод отдолу, но високата дъга на перилата ги скри от него; и когато сам стигна горе, вече не ги намери. Подири ги с поглед в три посоки — направо и от двете страни по тесния и мръсен кей, но напусто. Изнервен и отпаднал, той накрая се видя принуден да се откаже от по-нататъшно дирене.
Главата му гореше, тялото му беше покрито с лепкава пот, вратът му трепереше и той се огледа наоколо за нещо освежително в момента. Пред една малка про-давница на зеленчук си купи малко плодове — презрели, меки ягоди — и започна да ги яде, както вървеше. Пред него се откри малък площад, пуст, като че омагьосан, и той го позна: именно тук преди седмици взе несполучилото решение за бягство. Отпусна се на стъпалата на цистерната насред площада и облегна глава върху кръглата каменна ограда. Беше тихо, между

294
9СК

камъните на настилката растеше трева, виждаха се пръснати отпадъци. Между окъртените, нееднакво високи къщи наоколо имаше една подобна на палат с балкони с каменни лъвчета и с остросводови прозорци, зад които цареше пустота. В приземния кат на друга се помещаваше аптека. Пориви от топъл вятър довя-ваха сегиз-тогиз карболова миризма.
Той продължаваше да седи там, той, майсторът, достолепният писател, авторът на „Един клетник", който в такава образцово чиста форма бе се отрекъл от бохемството и мътните глъбини, бе изоставил симпатията си към бездните и отритнал отритнатото, той, високо издигналият се, който — превъзмогнал знанията си и освободил се от всякаква ирония — беше свикнал с любезностите на масовото доверие, той, чиято слава беше официална, чието име бе превърнато в дворянско и по чийто стил караха юношите да се образоват — той седеше там с притворени клепки, изпод които сегиз-тогиз стрелваше встрани и тутакси се скриваше един ироничен и смутен поглед; а отпуснатите му устни, по-издути с помощта на козметиката, отронваха отделни думп от онова, което наполовина задрямалият мозък създаваше с причудливата логика на съня.
„Защото красотата, Федър, запомни добре това, само красотата е  божествена  и  в  същото време зрима, ето защо тя е пътят  на  чувственото,  малки   Федър,  пътят ка артиста към духа. Но вярваш ли, драги, че би могъл да добие някой ден мъдрост и истинско мъжко достойнство  онзи,  за  когото пътят   към  духовното   води през сетивата? Или по-скоро вярваш (свободен си да вземеш каквото искаш решение), че този път е опасно приятен, наистина погрешен и греховен път, който неизбежно ще заблуди човека? Защото трябва да знаеш, че ние, поетите, не можем да  вървим  по пътя на  красотата,  ако Ерос не стане наш спътник и дори водач. Дори ако сме герои по свой начин и дисциплинирани воини, ние пак сме като жените, защото се възвисяваме чрез страстта и нашият копнеж трябва да остане любов — тя е наша наслада и наш позор. Виждаш ли сега, че ние, поетите, не   можем  да   бъдем нито   мъдри,   нито достойни?   Че неизбежно ще се заблудим, неизбежно ще останем порочни  и  авантюристи  в  чувството?  Майсторството   на нашия стил е лъжа и шутовщина, нашата слава и по-

четно звание — фарс, доверието на множеството в нас — крайно смешно, възпитанието на народа и на младежта посредством изкуството — рисковано начинание, което трябва да се запрети. Та мигар е годен за възпитател онзи, комуто е вродено едно непоправимо и естествено влечение към бездната? Нам се иска да я отречем и добием достойнство, ала каквото и да правим, както и да се въртим, тя ни привлича. Тогава да се отречем от разгадаващото познание, защото познанието, Федър, не обладава достойнство и строгост; то знае, разбира, прощава, няма поведение и форма; то храни симпатия към бездната, то самото е бездна. Значи да отхвърлим решително познанието и занапред да насочваме всичките си усилия единствено към красотата, сиреч към простотата, величието и новата строгост, на новата непринуденост и на формата. Ала формата и непринудеността, Федър, водят към опиянение и похот, може би ще отведат благородния човек към страхотно, чувствено престъпление, отхвърлено от неговата собствена прекрасна строгост като мерзко, водят към бездната, към бездната и те. Нас, поетите, казвам, те ще отведат там, защото ние не сме в състояние да по-летим нагоре, ние сме в състояние само да се отклоним-от правия път. Сега аз ще си отида, Федър, ти остани тук; и чак когато ме загубиш от очи, върви си и ти."
След няколко дни Густав фон Ашенбах излезе една заран по-късно, не в обикновения час от хотела, понеже се чувствуваше болнав. Трябваше да се справи с известни, само наполовина физически пристъпи от виене на свят, придружени от буйно надигнал се страх, от някакво чувство на безизходност и безнадеждност, за което не можеше да се каже ясно дали се отнасяше до външния свят или до неговото собствено съществувание. В хола видя цяла грамада багаж, приготвен за транспорт, и попита един портиер кой ще заминава; в отговор чу полското дворянско име, което тайно в душата си очакваше. Прие го, без отпуснатите черти на лицето му да трепнат, с онова късо дигаме на главата, с което узнаваме между другото нещо, не безусловно необходимо да се знае. Попита още:
— Кога?
Отговориха  му;

296
297

-' Или   „психопомп" нчта.
— След обеда.
Той кимна и се запъти към морето.
Там беше неприветливо. По ширната гладка вода, която отделяше плажа от първия дълъг пясъчен нанос, мънички къдрави вълни бягаха напред-назад. Като че есенно настроение и овехтялост виснеха над някога тъй пъстро оживеното, сега почти изоставено летовище, дето вече не почистваха и пясъка. Един фотографически апарат, видимо безстопанствен, стоеше на триногия си статив досами морето и черното платно, което беше метнато върху него, се развяваше и плющеше в доста студения вятър.
Тадзо  и  трима-четирима   негови  другари, останали тук, се забавляваха  надясно пред тяхната кабина; отпуснат на стола-люлка, загърнал с одеяло колената си, почти по средата между морето и редицата от кабини, Ашенбах го гледаше за сетен път. Играта, сега ненадзи-равана. тъй като жените сигурно бяха  заети с  приготовления за  път, изглеждаше   безредна  и се   изроди. Онова широкоплещесто момче в ленен костюм с колан и с черни напомадени коси, когото зовяха ,.Яшу", разгърден и ослепей от хвърлен в лицето му пясък, .застави Тадзо да се преборят и борбата свърши бързо с падането на по-слабия красавец. Но като че ли в този про-шален час чувството на покорство у по-малоценния се превърна в жестока суровост: победителят, негли решен да  си отмъсти за досегашното робство, не остави надвития на мира, а натисна с коляно гърба му и завря и държа  тъй  дългп  лицето  му в  пясъка,  че Тадзо,   без това задъхан от борбата, можеше комай да се задуши. Опитите му да отхвърли живия товар бяха спазматич-ни, спираха  за  няколко мига  напълно и се повтаряха после само като тръпки. Обзет от ужас, Ашенбах понечи да скочи като спасител, но в този миг най-сетне насил-никът пусна жертвата си. Тадзо, съвсем пребледнял, се изправи наполовина, опря се на едната ръка и седя така няколко минути — неподвижен, с разчорлени коси и потъмнели очи. После стана окончателно и бавно се отдалечи. Започнаха да го викат, изпърво бодро, сетне плахо и умолително; той не чуваше. Чернокосият, вероятно обзет тутакси от разкаяние за прекалено лошата си по-^тъпка, го настигна и се помъчи да се сдобри с него. Едно движение на рамото го застави да се върне. Тадзо
298

се запъти косо надолу към морето. Беше бос и носеше раирания си летен костюм с червената фльонга.
Досами водата той се спря с наведена глава, започна да рисува с върха на единия крак разни фигури по влажния пясък и след известно време нагази в плитчината, дето на най-дълбокото място водата не стигаше дори до коленете му. прецапа я спокойно и застана пред пясъчния нанос. Там постоя един миг с лице, обърнато към ширинето, а после тръгна бавно наляво по дългата и тясна ивица издигната земя. Отделен от сушата поради широкото водно пространство, отделен от другарите поради гордостта си, Тадзо вървеше с развявали от вятъра коси там в морето, откроен като съвсем уединен и откъснат силует върху фона на мъгливата безкрайност. Спря се повторно да се огледа наоколо. И внезапно, като че известен от прежен спомен или невнятна подбуда, той извърна горната половина на тялото си, подпря едната ръка на хълбока, завъртя се красиво от това изходно положение и погледна над рамо към брега. Ашенбах, потънал в съзерцание, седеше там, както бе седял някога, когато този здрачносив поглед, отправен от същия пясъчен нанос, срещна за пръв път неговия. Главата му върху облегалото на стола следваше бавно всяко движение на момчето, после се понадигна, сякаш искаше да пресрещне погледа, и клюмна върху гърдите, така че очите му гледаха изот-долу, а върху лицето му се изписа отпуснатото, съкровено унесено изражение на дълбока дрямка. Но нему се струваше, че бледоликият и приветлив психагог1 там в морето му се усмихва и му кима, че той, дигнал ръката си от хълбока, сочи с нея напред и сам се понася нататък в примамливата необятност. И Ашенбах, както много пъти преди, понечи да го последва.
Изтекоха няколко минути, докато се притекоха да помогнат на човека, свлякъл се настрани на стола. Занесоха го в стаята му. И още същия ден почтително покъртеният свят получи вестта за неговата смърт.
— придружител  на мъртвите   в  преизпод-
299